КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
15 січня 2026 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/3452/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Шкоріної О. І., Саліхова В. В. 
при секретарі Мудрак Р. Р.,
за участі представника позивача - адвоката Малеванчука І. В.
розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Малеванчука Ігоря Володимировича, в інтересах ОСОБА_1 ,
на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 вересня 2025 року 
у складі судді Ул`яновської О. В.
у цивільній справі № 759/7188/25 Святошинського районного суду міста Києва
за позовом ОСОБА_1 
до Київської міської ради, 
третя особа: ОСОБА_2 , 
про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,
В С Т А Н О В И В:
У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила визначити їй додатковий строк для подання до нотаріальних органів заяви про прийняття спадщини після смерті її бабусі -  ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , терміном у 3 (три) місяці з дня набрання рішенням суду законної сили.
Вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла бабуся позивачки, яка склала на її ім`я заповіт на все майно. Шестимісячний строк для прийняття спадщини сплив 13.03.2025. Позивачка звернулася до нотаріуса 05.04.2025, тобто через 23 дні після спливу строку, проте отримала відмову.
Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку, позивачка посилалась на сукупність обставин: введення воєнного стану та постійну небезпеку ракетних обстрілів у м. Києві та повітряні тривоги; технічну неможливість вчинення нотаріальних дій у період з 19.12.2024 по 20.01.2025 через відключення реєстрів внаслідок кібератаки; погіршення психологічного стану (тривожний розлад, депресивні симптоми), що підтверджується довідкою психолога; навчання на денній формі, що обмежувало час для відвідування нотаріуса. Позивачка вважає, що ці обставини створили істотні труднощі для вчасного звернення.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 17 вересня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Малеванчук С. В., посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки сукупності факторів, які в цілому унеможливили своєчасне звернення. Зокрема, апелянт наголошує на тому, що пропуск строку є незначним (23 дні), позивачка вчинила дії щодо прийняття спадщини одразу, як тільки її психологічний стан стабілізувався, а обставини воєнного часу (постійні тривоги) об`єктивно перешкоджали вільному пересуванню містом та відвідуванню нотаріальної контори. Апелянт вважає, що формальний підхід суду порушує право позивачки на спадкування за заповітом.
Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивачки підтримав апеляційну скаргу із наведених у ній підстав та доводів.
Третя особа - ОСОБА_2 направила клопотання про розгляд справи без її участі, у якому також зазначила, що скарга на її переконання підлягає задоволенню.
Інші учасники у засідання суду апеляційної інстанції не з`явились, про місце та час судового засідання повідомлені належним чином.
Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 . 
Позивачка ОСОБА_1 є спадкоємицею за заповітом від 05.08.2024, посвідченим приватним нотаріусом Кондратенко Ю. В. 
Позивачка звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини 05.04.2025.
Постановою нотаріуса від 12.05.2025 позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з пропуском строку.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів наявності об`єктивних, непереборних та істотних труднощів, які перешкоджали поданню заяви про прийняття спадщини у встановлений законом строк. Встановивши, що позивачка була обізнана про факт смерті спадкодавця, суд дійшов висновку, що такі обставини, як юридична необізнаність, навчання, а також загальна ситуація в країні (воєнний стан) без доведення неможливості вчинення конкретних дій, не можуть бути підставою для поновлення строку. Суд зазначив, що оцінка поважності причин пропуску строку повинна стосуватися насамперед періоду в межах шестимісячного строку, а позивач не довів, що перешкоди існували протягом усього цього часу. Посилаючись на сталу практику Верховного Суду, суд вказав, що якщо у спадкоємця не було перешкод для подання заяви (наприклад, поштою), а він не скористався цим правом, правові підстави для визначення додаткового строку відсутні.
З такими висновками колегія суддів не погоджується з наступних підстав.
Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17; від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16; від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц; від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц; від 06.04.2021 у справі № 925/642/19 та інших).
Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20).
Враховуючи вище викладене, колегія суддів щодо суті спору та застосування норм матеріального права у даній справі виходить з такого.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно з частиною четвертою статті 1268 ЦК України, малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.
Як вбачається з матеріалів справи, на час відкриття спадщини (13.09.2024) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , було повних 17 років. Згідно зі статтею 6 Сімейного кодексу України та статтею 32 ЦК України, особа у віці від 14 до 18 років є неповнолітньою. Таким чином, позивачка в силу прямої вказівки закону (ч. 4 ст. 1268 ЦК України) вважається такою, що прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 , оскільки на момент відкриття спадщини була неповнолітньою і від спадщини у встановленому законом порядку не відмовлялася.
Верховний Суд у постанові від 29.08.2018 у справі № 183/4406/16 роз`яснив, що частина 4 статті 1268 ЦК України встановлює презумпцію прийняття спадщини для неповнолітніх. Обов`язок подання заяви про прийняття спадщини, встановлений ст. 1269 ЦК України, стосується тих спадкоємців, які не проживали зі спадкодавцем і не належать до категорій осіб, які вважаються такими, що прийняли спадщину автоматично. Неподання неповнолітньою особою заяви нотаріусу не позбавляє її статусу такої, що прийняла спадщину.
Позовна вимога у даній справі стосується визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини на підставі частини третьої статті 1272 ЦК України. Зазначена норма права регулює наслідки пропущення строку для прийняття спадщини спадкоємцем, який не прийняв її фактично або юридично (автоматично).
Оскільки ОСОБА_1 вважається такою, що прийняла спадщину відповідно до ч. 4 ст. 1268 ЦК України, вона не є такою, що пропустила строк. Відповідно, у неї відсутня потреба у наданні додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки право на спадкування вже реалізовано.
За таких обставин, обраний позивачкою спосіб захисту - визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини - є неналежним та неефективним, оскільки задоволення такого позову не призведе до відновлення прав позивачки, так як право на прийняття спадщини вже реалізовано нею в силу закону, а перешкодою для завершення процедури спадкування є відмова нотаріуса в оформленні спадкових прав, що підлягає оскарженню у встановленому законом порядку.
Належним способом захисту у даному випадку може бути оскарження нотаріальної дії (постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії) або позов про визнання права власності в порядку спадкування, де підставою буде факт прийняття спадщини в силу ч. 4 ст. 1268 ЦК України.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неправильно застосував норми матеріального права, а саме: застосував до спірних правовідносин статтю 1272 ЦК України (щодо наслідків пропущення строку), яка не підлягала застосуванню, та не застосував частину 4 статті 1268 ЦК України (щодо прийняття спадщини неповнолітнім), яка підлягала застосуванню. Внаслідок цього суд помилково вдався до аналізу поважності причин пропуску строку, який фактично не був пропущений у розумінні втрати права на спадкування, і відмовив у позові з підстав недоведеності цих причин.
Позов у даній справі не підлягає задоволенню саме через обрання позивачем неналежного способу захисту права, оскільки право на прийняття спадщини вже реалізоване в силу закону.
Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову з наведених вище мотивів.
Розподіл судових витрат відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України не здійснюється, адже у позові відмовлено. 
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 369, 374, 376, 381, 383 ЦПК України суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу адвоката Малеванчука Ігоря Володимировича, в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 вересня 2025 року скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 19 січня 2026 року. 

Судді Є. П. Євграфова

О. І. Шкоріна

В. В. Саліхов