02.02.26
22-ц/812/263/26
Справа №487/6336/25 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Провадження №22-ц/812/263/26

Постанова
Іменем України
02 лютого 2026 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого Кушнірової Т.Б.,
суддів: Тищук Н.О., Шаманської Н.О., 
із секретарем Шурмою Є.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником – адвокатом Сидоренко Тетяною Володимирівною, на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва ухвалене 06 листопада 2025 року під головуванням судді Кузьменка В.В., за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.
Позовна заява мотивована тим, що з 17 серпня 1996 року між ним та ОСОБА_1 було укладено шлюб.
Від шлюбу мають дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Вказує, що спільне життя з відповідачкою не склалося, у зв`язку з несумісністю характерів, втрати взаєморозуміння. Шлюбні відносини припинені з лютого 2022 року, вони проживають окремо, спільне господарство подружжям не ведеться.
Посилаючись на викладене просив розірвати шлюб укладений між ним та ОСОБА_1 , зареєстрований 17 серпня 1996 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського району м. Севастополя, актовий запис №577.
06 листопада 2025 року рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва задоволено позов ОСОБА_2 .
Розірвано шлюб, зареєстрований між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , 17 серпня 1996 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського району м. Севастополя, актовий запис №577.
Задовольняючи позов суд виходив із того, що небажання позивача продовжувати шлюбні відносини, подальше спільне життя чоловіка й жінки та збереження їхнього шлюбу суперечило б їхнім інтересам, та інтересам дітей, що має істотне значення. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Сидоренко Т.В. посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції змінити.
Апеляційна скарга мотивована, що судом першої інстанції не прийнято до уваги та не розглянуто клопотання відповідачки про надання подружжю строку для примирення на термін шість місяців. Обґрунтування відмови у задоволенні вказаного клопотання в мотивувальній частині оскаржуваного рішенні суду відсутнє. 
Апелянт зазначає, що сторони мають чотирьох спільних дітей, двоє з яких є малолітніми. Наголошує та тому, що сім`я остаточно не розпалася, відповідачка зацікавлена у збереженні сім`ї та вважає, що відсутні підстави для розірвання шлюбу та просить надати шестимісячний строк на примирення.
Крім того зазначає, що посилання районного суду у рішенні на те, що шлюбні відносини припинені між подружжям з лютого 2022 року не відповідають дійсності, на вказане відповідачка звернула увагу у поданому до суду першої інстанції відзиві на позов та стверджувала, що відносини між ними припинені літом 2025 року. Посилаючись на викладене просить виключити з його мотивувальної частини посилання суду на припинення між сторонами шлюбних відносин з лютого 2022 року.
Доводи відзиву представника ОСОБА_2 – ОСОБА_6 на апеляційну скаргу зводяться до того, що вимоги апеляційної скарги безпідставні, необґрунтовані, скарга є такою, що не підлягає задоволенню.
Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню із наступних підстав. 
Відповідно до статті 51 Конституції України та частини першої статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Згідно із частині другій статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають спільні права та обов`язки.
Відповідно до частини першої статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
У частині першій статті 55 СК України встановлено, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.
Положеннями частин третьої та четвертої статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.
Відповідно до вимог статей 111, 112 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. З`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.
Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Як роз`яснено у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умов, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
17 серпня 1996 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського району м. Севастополя, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .
Від шлюбу сторони мають малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач, починаючи з вересня 2022 року проживав окремо на території Республіки Туреччина, а з жовтня 2024 року на території Республіки Словенія. Таке підтверджується посвідками на тимчасове проживання (а.с. 37-39). 
Відповідачка з початку повномасштабного вторгнення виїхала з дітьми на проживання до Республіки Німеччина, де знаходиться по теперішній час. Вказані обставини не спростовані.
Також встановлено, що позивач має намір створити нову сім`ю і зареєструвати шлюб з іншою жінкою, від якої в Республіці Словенія у них народився син ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_5 , що свідчить про фактичне припинення шлюбних відносин, неможливість та небажання примирення. 
Встановивши, що сторони не підтримують подружніх стосунків, за період тривалого окремого проживання в різних країнах, їх відносини не змінились, розлад в сім`ї носить стійкий характер, примирення сторін не відбулось, позивач категорично не бажає збереження шлюбу, отже збереження шлюбу буде суперечити його інтересам, суд першої інстанції правильно задовольнив позов та розірвав шлюб, укладений між сторонами.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд не задовольнив клопотання відповідачки про відкладення розгляду справ та не надав додаткового строку для примирення, колегія суддів відхиляє. 
Системний аналіз положень ст. 111 СК України, ст.ст. 2, 240, 251 ЦПК України дає підстави для висновку, що заходи для примирення подружжя вживаються судом за таких умов: це не суперечить моральним засадам суспільства; існують об`єктивні обставини, які свідчать, що такі заходи можуть бути дієвими, тобто такими, що можуть призвести до примирення сторін; застосовані заходи для примирення подружжя, якщо вони мають наслідком зупинення провадження у справі, не повинні суперечити загальним засадам цивільного судочинства та не порушувати розумність строків розгляду справ.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 листопада 2018 року у справі № 761/33261/16-ц (провадження № 61-33349св18) зроблено висновок по застосуванню статті 111 СК України та вказано, що «примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя».
Закріплена у статті 111 СК України норма права є диспозитивною, тому суд вживає заходів щодо примирення подружжя лише у тому випадку, якщо це не буде суперечити моральним засадам суспільства, а за обставинами справи існує реальна можливість примирення сторін.
Оскільки суд не може формально застосовувати інститут примирення подружжя, тому, вирішуючи клопотання відповідачки про надання строку на примирення, суд повинен оцінити: обставини справи; вказати на обставини справи, які свідчать про можливість примирення сторін.
У справі встановлено, що суд першої інстанції не визначав строку для примирення сторін, проте з огляду на тривале окреме проживання сторін вони мали можливість досягти примирення. 
Крім того, суд першої інстанції оцінив, наскільки реальною є можливість примирення сторін з урахуванням їх окремого проживання протягом тривалого часу в різних країнах, у тому числі з урахуванням категоричних заперечень сторони позивача, фактичне створення ним нової сім`ї та народження у нього дитини від іншої жінки. Примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує, порушуватиме його право на повагу до приватного життя і суперечитиме вимогам закону.
Твердження апелянта на помилковість висновків суду щодо припинення між подружжям шлюбних відносин з лютого 2022 року, не можуть бути прийняті до уваги.
Відповідно до ст. 265 ЦПК України рішення суду повинно містити мотивувальну частину з викладом встановлених судом фактичних обставин справи, до яких у тому числі, відноситься тривалість спільного проживання сторін.
З матеріалів справи вбачається, що з вересня 2022 року ОСОБА_2 надано право на тимчасове проживання у Республіки Туреччина, де він проживав із вказаного часу.
Відомостей про те, що сторони із зазначеного періоду проживали разом, матеріали справи не містять. Наспростування вказаних обставин відповідачкою жодних доказів не надано, хоча відповідно до ст.81 ЦПК України це є її процесуальним обов`язком. 
За наведених обставин, колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381 -384 ЦПК України, колегія суддів 

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником – адвокатом Сидоренко Тетяною Володимирівною залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 листопада 2025 року без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Головуючий 

Судді:

_____________________
Повне судове рішення складено 04.02.2026 р.