ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2026 року
м. Київ

справа № 372/2309/23
провадження № 61-13429св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В., 

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2 нарішення Обухівського районного суду Київської області від 26 лютого 2024 року у складі судді Зінченко О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 19 вересня 2024 року ускладі колегії суддів Кафідової О. В., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя.

Короткий зміст заявлених вимог 

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя.

Позов мотивував тим, що з 2012 року по 18 серпня 2020 року сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 .

В період проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу сторони придбали за спільні кошти нерухоме майно.

16 січня 2019 року на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) придбано квартиру загальною площею 38,52 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

07 лютого 2019 року на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу, укладених між ОСОБА_1 як продавцем та ОСОБА_2 як покупцем, були набуті земельні ділянки з кадастровими номерами 3223188000:01:073:0030, загальною площею 0,0441 га та 3223188000:01:073:0028, загальною площею 0,04 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства та земельна ділянка з кадастровим номером 3223188000:01:046:0054, загальною площею 0,2500 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Зазначені земельні ділянки належали позивачу на праві особистої приватної власності, а що стосується укладених між сторонами договорів купівлі-продажу, то такі мають всі ознаки удаваних (фіктивних) правочинів, оскільки він як продавець коштів від продажу належних йому земельних ділянок від відповідача не отримував.

18 серпня 2020 року сторони зареєстрували шлюб.

Починаючи з 2012 року (дата початку спільного проживання як подружжя) до моменту офіційної реєстрації шлюбу, тобто по 18 серпня 2020 року сторони були пов`язані спільним побутом, дбали один про одного, мали спільні інтереси та спільний бізнес, а саме магазин з продажу свіжої риби в с. Трипілля, мали спільний бюджет, виховували разом спільного сина ОСОБА_3 , а також дітей від першого шлюбу відповідача: дочку ОСОБА_5 і сина ОСОБА_6 .

Також сторони разом купували предмети домашнього побуту, побутову техніку в їхній рибний магазин. Свята проводили у колі рідних та друзів, кумів, мали взаємні права та обов`язки та вели спільне домашнє господарство в незареєстрованому (цивільному) шлюбі. Весь вільний від роботи час сторони проводили разом, разом працювали в сімейному бізнесі.

З лютого 2023 року сторони не проживають разом як сім`я, відповідач проживає з дітьми окремо від позивача.

З огляду на викладене позивач просив суд:
- встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 20 вересня 2012 року до дати офіційного укладення шлюбу - 18 серпня 2020 року;
- визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступні об`єкти нерухомого майна:
· квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 38,52 кв. м;
· земельну ділянку з кадастровим номером 3223188000:01:073:0028, загальною площею 0,04 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства;
· земельну ділянку з кадастровим номером 3223188000:01:046:0054, загальною площею 0,2500 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка);
· земельну ділянку з кадастровим номером 3223188000:01:073:0030, загальною площею 0,0441 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Обухівський районний суд Київської області рішенням від 26 лютого 2024 року, яке Київський апеляційний суд постановою від 19 вересня 2024 року залишив без змін, позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив частково.

Встановив факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 10 жовтня 2016 року по 18 серпня 2020 року.

Визнав право спільної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 38,52 кв. м; земельну ділянку з кадастровим номером 3223188000:01:073:0028, загальною площею 0,04 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства; земельну ділянку з кадастровим номером 3223188000:01:046:0054, загальною площею 0,2500 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка); земельну ділянку з кадастровим номером 3223188000:01:073:0030, загальною площею 0,0441 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства.

В іншій частині позовних вимог відмовив.

Рішення місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що перебування позивача в зареєстрованому шлюбі виключає встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 20 вересня 2012 року до 10 жовтня 2016 року. Спільне проживання сторін без реєстрації шлюбу у період з 10 жовтня 2016 року по 18 серпня 2020 року підтверджується належними та допустимими доказами.

Щодо статусу спірного нерухомого майна, то таке придбано за спільні кошти подружжя в період їхнього проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а тому має статус спільного майна подружжя в рівних долях по частині за кожним. Заявляючи про спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, відповідач не довела обставин, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2024 року до Верховного Суду,  ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції і постанову суду апеляційної інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 08 жовтня 2024 року відкрив касаційне провадження у справі, витребував її із Обухівського районного суду Київської області.

28 жовтня 2024 року справу передано колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

В касаційній скарзі скаржник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц, від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц, у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 07 грудня 2020 року у справі № 295/14208/18, від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 та інших.

У касаційній скарзі зазначається, що позивач не надав доказів щодо існування між сторонами відносин, які притаманні подружжю (ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї).

Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя.

Доводи інших учасників справи

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 надіслав відзив на касаційну скаргу у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Фактичні обставини справи

Суд встановив, що з 17 липня 1994 року по 10 жовтня 2016 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 , шлюб розірвано рішенням Обухівського районного суду Київської області від 10 жовтня 2016 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народився син ОСОБА_3 , що підтверджується повторним свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 13 травня 2020 року.

18 серпня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб.

16 січня 2019 року ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу квартири, згідно з яким продавець передає у власність (продає) покупцю, а покупець приймає від продавця (купує) квартиру АДРЕСА_3 . 

Продаж квартири було здійснено за узгодженою між сторонами ціною 192 893,00 грн (пункт 2.1 договору). Вартість вказаної квартири згідно звіту про оцінку майна від 21 березня 2023 року № 18-230321-015 складає 1 323 409,06 грн.

07 лютого 2019 року ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) уклали договір № 79 купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 3223188000:01:073:0030, загальною площею 0,0441 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства.

Вказана земельна ділянка до укладення договору купівлі-продажу від 07 лютого 2019 року № 79 належала ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області, Семенченком В. І. 18 травня 2015 року, зареєстрованого у реєстрі за № 1512.

Продаж земельної ділянки було здійснено за узгодженою між сторонами ціною 19 757,00 грн (пункт 3 договору). Згідно із звітом про оцінку майна від 21 березня 2023 року № 18-230321-021 вартість вказаної земельної ділянки складає 124 825,84 грн.

Також, 07 лютого 2019 року ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) уклали договір № 73 купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 3223188000:01:046:0054, загальною площею 0,2500 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

До укладення вказаного договору купівлі-продажу земельна ділянка належала позивачу на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право власності (індексний номер 7743137), виданого реєстраційною службою Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області 09 серпня 2013 року.

Продаж земельної ділянки було здійснено за узгодженою між сторонами ціною 182 000,00 грн (пункт 3 договору). Вартість даної земельної ділянки згідно звіту про оцінку майна від 21 березня 2023 року № 18-230321-020 складає 959 962,50 грн.

У цей же день, 07 лютого 2019 року ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) уклали договір № 76 купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 3223188000:01:073:0028, загальною площею 0,04 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства.

Вказана земельна ділянка до укладення договору купівлі-продажу від 07 лютого 2019 року № 76 належала ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право власності (індексний номер 35001440), виданого реєстраційною службою Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області 17 березня 2015 року.

Продаж земельної ділянки було здійснено за узгодженою між сторонами ціною 17 920,00 грн (пункт 3 договору). Згідно із звітом про оцінку майна від 21 березня 2023 року № 18-230321-017 вартість даної земельної ділянки складає 113 220,72 грн.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права 
і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Верховний Суд у постанові від 14 березня 2019 року у справі № 320/4964/17 зазначив, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України), і підсумувала, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Подібні правові висновки Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц та від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19.

Оцінивши сукупність доказів у їх взаємному зв`язку та врахувавши обставини, притаманні саме сімейним правовідносинам, зокрема постійне та спільне проживання сторін, ведення ними спільного домашнього господарства, формування та використання спільного бюджету, придбання майна для спільних потреб, а також народження ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін спільної дитини - сина ОСОБА_3 і подальшу державну реєстрацію шлюбу 18 серпня 2020 року, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність між сторонами фактичних шлюбних відносин.

Суди правильно виходили із того, що зазначені обставини у своїй сукупності свідчать не про випадкові або тимчасові стосунки, а про сформовану сім`ю з притаманними їй ознаками сталості, спільності побуту та взаємної підтримки. Вказані докази були належним чином досліджені та оцінені судами відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства.

Таким чином, обґрунтованим є висновок про те, що сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з жовтня 2016 року (часу припинення попереднього шлюбу позивача) по 18 серпня 2020 року (дата укладення шлюбу між сторонами), що дає підстави вважати їхні відносини фактичним шлюбом у розумінні норм сімейного законодавства України.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15 зазначила, що, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання.

Вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 зазначено, що норми статей 60, 70 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого із подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

З урахуванням установлених у справі обставин суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано виходили із того, що спірне нерухоме майно було набуте сторонами в період їх фактичного спільного проживання однією сім`єю без державної реєстрації шлюбу. За таких умов діє правова презумпція спільності майна, набутого під час спільного проживання, яка підлягає застосуванню за аналогією до правового режиму майна подружжя.

Водночас відповідач, заперечуючи проти застосування вказаної презумпції та наполягаючи на особистому характері набуття спірного майна, не надала суду належних, допустимих та достатніх доказів, які б свідчили про інше джерело походження коштів або про виключно особистий характер права власності на спірні об`єкти. Тому суди дійшли правильного висновку, що спірна квартира та земельні ділянки належать сторонам на праві спільної сумісної власності.

Доводи про те, що в договорах купівлі-продажу земельних ділянок зазначено умову про набуття їх у приватну власність відповідача, правильно визнані безпідставними. Як установив суд, зміст цих договорів не спростовує презумпції спільності майна, оскільки відповідач не надала жодних доказів фактичної передачі особистих коштів для їх придбання, не підтвердила ні джерело походження таких коштів, ні факт їх використання для оплати спірних правочинів.

Аналогічно не заслуговують на увагу й посилання заявника на положення пункту 3.3 договору купівлі-продажу квартири, в якому зазначено, що квартира набувається у приватну власність відповідача. Такі застереження, зроблені в односторонньому порядку, не можуть змінити правовий режим майна, набутого під час спільного проживання сторін, оскільки між сторонами не було укладено жодної письмової угоди про визначення режиму роздільної чи особистої власності на спірне майно, як це передбачено вимогами законодавства.

Оцінюючи інші доводи заявника, а також питання достатності й мотивованості доводів, суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано виходили із того, що у цій справі сторонам надано вичерпні відповіді на всі істотні питання, які мають значення для правильного вирішення спору, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують законних та обґрунтованих висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав для їх скасування.

Твердження у касаційній скарзі про обрання позивачем неефективного способу захисту прав є необґрунтованим. Якщо у позивача немає у цій чи іншій справах будь-яких вимог, крім вимоги про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу (зокрема якщо суд інші вимоги залишив без розгляду), або якщо суд відмовив у задоволенні інших вимог через неналежність (неефективність) цих способів захисту, то слід розглянути та вирішити єдину вимогу про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу за умови, що відповідач заперечує цей факт (див. близький за змістом висновок у постановах Верховного Суду від 01 серпня 2024 року у справі № 723/2176/16-ц та від 11 вересня 2024 року у справі № 127/22428/21).

Посилання в касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, наведених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц, у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 07 грудня 2020 року у справі № 295/14208/18-ц та інших є безпідставними, оскільки висновки у цихсправах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Отже, доводи касаційної скарги не спростовують зроблені у справі висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 26 лютого 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	А. І. Грушицький І. В. Литвиненко Є. В. Петров