Справа № 464/7830/25
пр.№ 1-кп/464/281/26 
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.02.2026 Сихівський районний суд міста Львова 

у складі: головуючого – судді ОСОБА_1 ,
з участю секретарів судового засідання – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12025141410000880 від 04.11.2025, про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Бориничі Жидачівського району Львівської області, громадянина України, із професійно-технічною освітою, не одруженого, непрацюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, зокрема, вироком Жидачівського районного суду Львівської області від 11.05.2022, за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, покарання відбув, судимість не погашена, востаннє вироком Сихівського районного суду міста Львова від 17.10.2025, за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік, покарання не відбув,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 186 КК України,

з участю сторін судового провадження: 
прокурора – ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції), 
захисника – ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції), 
обвинуваченого – ОСОБА_4 (в режимі відеоконференції),

встановив:

Обвинувачений ОСОБА_4 , достовірно знаючи про те, що в Україні введено та діє правовий режим воєнного стану, 20.07.2025 близько 17:25 год., перебуваючи в приміщенні магазину «Близенько», за адресою: м. Львів, вул. Угорська, 12, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Мережа-Сервіс Львів» (далі – ТОВ «Мережа-Сервіс Львів», код ЄДРПОУ 45432815), маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, з метою протиправного збагачення, діючи повторно та в умовах воєнного стану, під приводом купівлі продуктів харчування, підійшов до каси оплати товару магазину та поклав пакет з попередньо вибраним товаром. Продовжуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_4 передав касиру магазину ОСОБА_7 попередньо заготовлені грошові кошти, які є сувенірними. В свою чергу, касир магазину ОСОБА_7 зрозуміла, що це сувенірні гроші, намагалася повернути товар, які останній склав у пакет, однак ОСОБА_4 вирвав пакет з товаром та вибіг із приміщення магазину, чим відкрито заволодів чужим майном, яке належить ТОВ «Мережа-Сервіс Львів», а саме: напоєм «Піт Буль» безалкогольним енергетичним сильногазованим, об`ємом 1 л., у кількості 1 шт., вартістю 20 грн. без ПДВ, шоколадом торгової марки «Рошен» «Lacmi» молочним з цілими лісовими горіхами, вагою 295 г., у кількості 1 шт., вартістю 109,98 грн. без ПДВ, йогуртом торгової марки «Радимо» лісові ягоди лактоімун 1,5% жиру, вагою 270 г., у кількості 1 шт., вартістю 21,05 грн. без ПДВ., сигаретами торгової марки «Winston Legend Blue», у кількості 1 шт., вартістю 126,65 грн. без ПДВ., запальничкою Бік Слім Асорті J23, у кількості 1 шт., вартістю 16,89 грн. без ПДВ., пакетом малим «Близенько» 7 кг., 30*50/50 майка, у кількості 1 шт., вартістю 1,40 грн. без ПДВ. В подальшому обвинувачений викраденим майном розпорядився на власний розсуд. Вказаними умисними протиправними діями ОСОБА_4 заподіяв ТОВ «Мережа-Сервіс Львів» матеріальну шкоду на загальну суму 295,97 грн без ПДВ.
Таким чином,  ОСОБА_4 вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, в умовах воєнного стану, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 186 КК України.
Окрім цього, ОСОБА_4 , 14.10.2025 близько 17:10 год., перебуваючи в приміщенні магазину «Сім-23», за адресою: м. Львів, вул. Кавалерідзе, 23, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Клевер Сторс» (далі – ТОВ «Клевер Сторс», ЄДРПОУ 38273126), маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, з метою протиправного збагачення, діючи повторно та в умовах воєнного стану, переконавшись, що за його діями ніхто із сторонніх осіб не спостерігає, шляхом вільного доступу, таємно викрав з торгівельного прилавку майно, яке належить ТОВ «Клевер Сторс», а саме: каву «Монарх» мелену торгової марки «Якобз» 230 г., у кількості 2 шт., вартістю 206,35 грн. без ПДВ кожна, ковбасу «Казкову» варену торгової марки «М`ясний Хутір», вагою 0,534 г., вартістю за 1 кг. 123,12 грн. без ПДВ, вартістю за 0,534 г. – 65,75 грн. без ПДВ, яке заховав собі під куртку та направився до виходу із приміщення вказаного магазину. 
В подальшому, ОСОБА_4 , будучи викритим керуючою магазину «Сім-23» – ОСОБА_8 , розуміючи, що його дії виявлені та бажаючи досягти своєї протиправної мети, продовжуючи свої злочинні дії, які переросли з таємного викрадення чужого майна (крадіжка) у відкрите викрадення чужого майна (грабіж), не реагуючи на вимогу ОСОБА_8 зупинитись та повернути викрадене, з викраденим майном з місця скоєння кримінального правопорушення втік, а викраденим майно розпорядився на власний розсуд. Вказаними умисними, протиправними діями ОСОБА_4 заподіяв ТОВ «Клевер Сторс» матеріальну шкоду на загальну суму 478,45 грн. без ПДВ.
Таким чином,  ОСОБА_4 вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, в умовах воєнного стану, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 186 КК України.
Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_4 у присутності захисника винуватість в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях визнав повністю та надав показання, в яких повністю підтвердив обставини, викладені в обвинувальному акті, в тому числі щодо часу, місця та мотивів вчинення злочинів. Пояснив, що викраденим товаром розпорядився на власний розсуд, завдану шкоду потерпілим не відшкодував. У вчиненому розкаявся, просив суворо не карати та дав згоду на розгляд кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, заявивши, що розуміє зміст цих обставин. 
Суд переконався у правильності розуміння обвинуваченим змісту обвинувачення, у добровільності його позиції і належно роз`яснив, що в такому випадку він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Після роз`яснення судом змісту норми ч. 3 ст. 349 КПК України обвинувачений ствердно заявив про бажання здійснення судового розгляду за вказаним порядком з правовими наслідками такого розгляду. Від прокурора та захисника заперечень з цього приводу не поступило.
Представники потерпілих ТОВ «Мережа-Сервіс Львів» та ТОВ «Клевер Сторс» подали заяви про розгляд кримінального провадження у її відсутності, при обранні обвинуваченому міри покарання поклались на розсуд суду.
Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України за відсутності заперечень учасників судового провадження, суд обмежив дослідження доказів допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, щодо речових доказів, заходів забезпечення кримінального провадження, оскільки докази щодо інших обставин ніким не оспорювалися. 
Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_4 за ч. 4 ст. 186 КК України є правильною.
Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому, суд виходить із встановлених положеннями ст. 50 КК України його мети, за якими покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; та 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до положень ч. 6 ст. 368 КПК України обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові від 09.10.2018 у справі № 756/4830/17-к колегія суддів Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду вказала про те, що визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності – призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
А дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Колегія суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду у своїй постанові від 15.03.2018 у справі № 442/1887/16-к зробила висновок про те, що виходячи зі змісту ст. 69 КК України призначення більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції відповідної норми, можливе лише в тому випадку, коли встановлені у справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості скоєного злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.
Так, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 як на підставу для призначення обвинуваченому покарання із застосуванням статей 69 КК України покликалась на наявність обставин, які пом`якшують покарання і дають підстави для призначення покарання нижче найнижчої межі санкції ч. 4 ст. 186 КК України, а саме щире каяття та сприяння слідству. 
Положеннями ч. 1 ст. 69 КК України визначено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім окремих випадків, призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, за це кримінальне правопорушення.
Частина 1 цієї норми надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину». Таке формулювання приводить до висновку, що застосування статті 69 КК України можливе, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним у законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України, й істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.
У постанові Верховного Суду від 17.09.2019 у справі №744/884/17 міститься висновок про те, що обставини, що пом`якшують покарання, чи сукупність цих обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою, у вчиненні злочину, її поведінкою під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватця.
Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 24.09.2024 у справі № 607/14572/22, щире каяття – це не формальна вказівка на визнання своєї вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належне критичне оцінення винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
Про щирість каяття особи свідчить і поведінка її після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю скоєного нею злочину (викриває співучасників, видає знаряддя та засоби вчинення злочину, видає або допомагає в розшуку майна, здобутого злочинним шляхом, надає інші докази тощо), добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи.
Попри те, що обвинувачений ОСОБА_4  вину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень визнав повністю, у суду відсутні підстави вважати, що така обставина як щире каяття, що відобразилася, зокрема, в негативному ставленні обвинуваченого до скоєного, осуді свої поведінки, істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим умисного корисливого тяжкого злочину проти власності. Її наявність сама по собі не тягне за собою безумовне застосування ст. 69 КК України та призначення обвинуваченому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті кримінального закону.
Інших обставин, які б пом`якшували покарання, зокрема, з`явлення із зізнанням, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди тощо, судом не встановлено.
Натомість, згідно з обставинами вчинення кримінального правопорушення обвинувачений не реагував на звернення працівників магазинів зупинитись та повернути викрадений товар, втік з магазинів, розпорядився викраденим товаром на власний розсуд та не відшкодував потерпілим його вартість.
Окрім цього, в матеріалах справи відсутні будь-які дані про те, що ОСОБА_4 вчиняв дії, які б вказували на бажання останнього не доводити свого злочинного умислу до кінця чи самостійно повідомив правоохоронні органи про вчинення означених правопорушень.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4  відповідно до ст. 65 КК України суд враховує: суспільну небезпечність, ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, який згідно зі ст. 12 КК України є тяжким злочином, за що передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років.
Також суд приймає до уваги конкретні обставини вчинення кримінальних правопорушень, а саме під час дії воєнного стану, зухвалий характер дій, готування до злочину заздалегідь, що полягало у попередньому заготовлення сувенірних коштів, не реагування обвинуваченого на зауваження працівників потерпілих та втечу ОСОБА_4  з приміщень магазинів із викраденим товаром, а також дані, що характеризують особу обвинуваченого і його стан здоров`я, який неодружений, на утриманні в останнього дітей чи інших осіб немає, що свідчить про відсутність стійких соціальних зв`язків, без місця постійного місця проживання, будучи особою працездатного віку, ніде не працює та суспільно-корисною працею не займається, постійного законного джерела доходу не має, що, на переконання суду, і стало підґрунтям для вчинення умисних тяжких корисливих злочинів, те, що ОСОБА_4 раніше судимий, судимість не погашена, на шлях виправлення не став, на медичних обліках у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває. 
Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого відповідно до ст. 66 КК України суд визнає щире каяття.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.
З огляду на наведене, враховуючи особу обвинуваченого, а також негативні наслідки, які настали для потерпілих внаслідок вчинення ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 186 КК України, обставину, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, та відсутність обставин, які його обтяжують, поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, суд приходить до висновку про доцільність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах мінімальної межі санкції статті, за якою кваліфіковано правопорушення.
При цьому, за означених обставин визначені законом підстави для застосування статті 69 КК України при призначенні покарання обвинуваченому відсутні.
На думку суду належна правова охорона будь-яких соціальних цінностей, у тому числі й таких найбільш соціально значимих, як власність, забезпечується лише тоді, коли застосовується ефективний кримінально-правовий засіб, яким є кримінальна відповідальність.
Зважаючи на ці обставини в сукупності з характером встановлених конкретних дій обвинуваченого, суд вважає неможливим досягнення мети попередження вчинення нових злочинів і виправлення обвинуваченого без ізоляції його від суспільства.
На переконання суду, призначення обвинуваченому покарання із застосуванням статті 69 КК України за встановлених обставин не відповідатиме загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
Призначення ОСОБА_4 саме покарання у виді позбавлення волі буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та для запобігання вчиненню кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.
Крім цього, вироком Сихівського районного суду м. Львова від 17.10.2025 у справі № 464/4482/25 ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, та призначено покарання у виді обмеження волі на строк один рік. Судом встановлено, що вказане покарання обвинувачений не відбув.
Приписами ч. 1 ст. 72 КК України встановлено, що при складанні покарань за сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий вид.
Враховуючи призначення обвинуваченому вироком Сихівського районного суду м. Львова від 17.10.2025 покарання у виді обмеження волі, а нове покарання у цьому вироку призначено у виді позбавлення волі, для потреб застосування ст. 70 КК України покарання у виді обмеження волі підлягає переведенню у позбавлення волі з урахуванням співвідношення, визначеного у п.п. «б» п. 1 ч. 1 ст. 72 КК України, згідно якого одному дню позбавлення волі відповідає два дні обмеження волі, а відповідно призначене за вироком від 17.10.2025 покарання у виді обмеження волі на строк один рік підлягає переведенню в шість місяців позбавлення волі.
З огляду на викладене, оскільки ОСОБА_4 до засудження його вироком Сихівського районного суду м. Львова від 17.10.2025 вчинив також встановлені судом (означені вище) кримінальні правопорушення, передбачені ч. 4 ст. 186 КК України, відтак на підставі на підставі ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарань призначених за цим вироком суду та за вироком Сихівського районного суду м. Львова від 17.10.2025, ОСОБА_4  остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі на строк сім років один місяць.
Судом встановлено також, що ухвалою слідчого судді Сихівського районного суду м. Львова від 11.11.2025 у справі 464/7830/25 до ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Львівська установа виконання покарань (№ 19)» з можливістю внесення застави терміном до 08.01.2026. 
Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 06.01.2026 обвинуваченому ОСОБА_4 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою терміном до 06.03.2026 включно.
За означеного, обраний ОСОБА_4 запобіжний захід, у вигляді тримання під вартою, до набрання вироком законної сили слід залишити без змін.
Строк відбування покарання ОСОБА_4  рахувати з часу обрання запобіжного заходу у кримінальному провадженні (тримання під вартою), тобто з 11.11.2025.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.
Речові докази, а саме, два компакт-диски DVD-R з відеозаписами, визнані речовими доказами на підставі постанов старшого слідчого СВ ВП № 2 ЛРУП № 2 ГУНП у Львівській області ОСОБА_9 від 05.11.2025, 06.11.2025, та долучені до матеріалів кримінального провадження, – залишити у таких матеріалах. 
Процесуальні витрати, пов`язані із залученням експертів, відсутні.
Керуючись статтями 370, 374 КПК України, суд, –

ухвалив:

ОСОБА_4  визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачений ч. 4 ст. 186 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років. 
На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарань призначених за цим вироком суду та за вироком Сихівського районного суду м. Львова від 17.10.2025, ОСОБА_4  остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років 1 (один) місяць.
Запобіжний захід ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили – залишити без змін.
Строк відбування покарання ОСОБА_4  рахувати з часу обрання запобіжного заходу у кримінальному провадженні (тримання під вартою), тобто з 11.11.2025.
Речові докази, а саме, два компакт-диски DVD-R з відеозаписами, долучені до матеріалів кримінального провадження, – залишити у таких матеріалах. 
Апеляційна скарга на вирок суду може бути подана до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення з підстав, передбачених ст. 394 КПК України. 
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 6 ст. 376 КПК України копію вироку після його проголошення негайно вручити прокурору, захиснику та скерувати Державній установі «Львівська установа виконання покарань (№ 19)» для вручення обвинуваченому ОСОБА_4 .

Головуючий       ОСОБА_10