ПОСТАНОВА                                             
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 листопада 2025 року
м. Київ
справа № 583/3259/24
провадження № 51-612км25
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі: 
головуючої                                                 ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
захисників                                                 ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
засудженого                                            ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
прокурора                                                   ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 на вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 26 липня 2024 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 23 грудня 2024 року в кримінальному провадженні № 12024200460000328 за обвинуваченням 
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Велика Новосілка Великоновосілківського району Донецької області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
1.        За вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 26 липня 2024 року ОСОБА_7 засуджено за ст. 336 КК на 3 роки позбавлення волі.
2.        Ухвалою Сумського апеляційного суду від 23 грудня 2024 року зазначений вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 залишено без змін.
3.        Згідно з вироком ОСОБА_7  засуджений за те, що він, будучи військовозобов`язаним та перебуваючи на військовому обліку, визнаним придатним до військової служби за результатами проходження медичного огляду військово-лікарською комісією, 22 березня 2024 року за місцем свого проживання по АДРЕСА_1 відмовився отримати повістку про необхідність прибуття 24 березня 2023 року о 14:00 до збірного пункту ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_2 , для відправки з метою проходження військової служби за мобілізацією, про що було складено відповідний акт і роз`яснено ОСОБА_7 наслідки ухилення від явки за повісткою без поважних причин у виді настання кримінальної відповідальності. Проте ОСОБА_7 усупереч вимогам ст. 65 Конституції України, положенням Законів України «Про військовий обов`язок та військову службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» і вимогам Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» №69/2022 від 24 лютого 2022 року, у призначену дату до пункту мобілізації не прибув, про причини своєї неявки не повідомив і таким чином ухилився від військової служби під час мобілізації на особливий період.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
4.       У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок та ухвалу щодо ОСОБА_7 скасувати і закрити кримінальне провадження щодо нього на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) за відсутністю в діянні засудженого складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК. На обґрунтування своїх вимог зазначає, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки доказам, які підтверджують наявність у ОСОБА_7 особистих релігійних переконань, несумісних із виконанням військового обов`язку. 
5.       Даючи власний аналіз доказам у кримінальному провадженні, захисник стверджує, що ОСОБА_7 , будучи членом релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні, мав підстави для сумлінної відмови від проходження військової служби у порядку, передбаченому ч. 4 ст. 35 Конституції України та ст. 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки така відмова ґрунтувалася на його щирих релігійних переконаннях, несумісних із виконанням будь-якої військової служби, включно зі службою без зброї. При цьому ОСОБА_7 звернувся до органу місцевого самоврядування із заявою про заміну йому військової служби на невійськову цивільну, висловивши готовність проходити альтернативну службу. За таких обставин висновки судів про ухилення ОСОБА_7 від мобілізації є необґрунтованими. 
6.       Захисник указує на те, що така позиція національних судів не узгоджується з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, який неодноразово визнавав, що віровчення Свідків Єгови забороняє проходження будь-якої військової служби. Натомість суди попередніх інстанцій безпідставно послалися на правові позиції Верховного Суду у справах, обставини яких не є релевантними обставинам цього кримінального провадження, оскільки стосувалися осіб, що не належали до жодної релігійної організації, або представників іншої конфесії, де ставлення до військового обов`язку є інакшим і, на відміну від Свідків Єгови, дозволяє проходження служби, не пов`язаної з використанням зброї.
7.       Як зазначає захисник, аналогічні за змістом доводи містилися в його апеляційній скарзі на вирок щодо ОСОБА_7 , однак усупереч вимогам ст. 419 КПК апеляційний суд не перевірив їх повною мірою та не надав на них вичерпних аргументованих відповідей, формально підтримавши висновки суду першої інстанції.
8.       Також захисником подано клопотання про передачу кримінального провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Позиції інших учасників судового провадження
9.       Засуджений та захисники підтримали касаційну скаргу і просили її задовольнити.
10.   Прокурор заперечила проти задоволення касаційної скарги.
Мотиви Суду
11.   Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позиції учасників судового                     провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та                        обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що        скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
12.   За приписами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
13.   Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
14.   У цьому кримінальному провадженні було встановлено, що ОСОБА_7 відмовився отримати повістку про необхідність прибуття до збірного пункту для відправки з метою проходження військової служби за мобілізацією, та, будучи повідомленим про наслідки такої відмови без поважних причин, у призначену дату до пункту мобілізації не прибув. 
15.   Як убачається із матеріалів провадження, свою відмову від отримання повістки та від призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_7 мотивував тим, що він є членом релігійної організації Свідків Єгови. Зазначена обставина знайшла підтвердження у ході судового розгляду і ніким із учасників судового провадження під сумнів не ставиться. 
16.   Відхиляючи аргументи ОСОБА_7 щодо неможливості проходження військової служби у зв`язку з релігійними переконаннями та його готовність проходити альтернативну службу, якої йому, однак, не пропонували, незважаючи на те, що раніше він звертався до РТЦК та СП і органу місцевого самоврядування з відповідною заявою про заміну йому військової служби на альтернативну (невійськову), суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, із посиланням на норми Конституції України та профільне національне законодавство, положення Конвенції з прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція) та Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (надалі - Пакт), практику Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) та Верховного Суду зазначив, що ОСОБА_7 був призваний не на строкову військову службу, яку можливо замінити на альтернативну, а на військову службу в Збройні Сили України під час мобілізації на особливий період у зв`язку з оголошенням в Україні з 24 лютого 2022 року воєнного стану та загальної мобілізації, можливості заміни якої на альтернативну закон не передбачає. Водночас право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним і може бути обмежене за певних умов, відтак суди попередніх інстанцій вважали, що непереборного конфлікту між релігійними переконаннями ОСОБА_7 та його передбаченим ст. 65 Конституції України обов`язком захисту Вітчизни, незалежності і територіальної цілісності України не існує, а фактичні та юридичні підстави для сумлінної відмови від військової служби у нього відсутні. 
17.   Питання, аналогічні тим, які порушені стороною захисту в касаційній скарзі і послідовно обстоювались нею у ході судового провадження в судах попередніх інстанцій, були предметом розгляду та оцінки об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду. За результатами розгляду об`єднана палата у постанові від 27 жовтня 2025 року  (справа № 573/838/24, провадження № 51-603кмо25) сформулювала висновок щодо правозастосування, відповідно до якого законодавство України не передбачає можливості відмови від виконання обов`язку проходити військову службу за призовом під час мобілізації, яка ґрунтується на релігійних або інших переконаннях. Такі переконання не можуть бути підставою для звільнення особи від кримінальної відповідальності у разі її ухилення від мобілізації у значенні ст. 336 КК.Призов на військову службу під час мобілізації не скасовує права на сумлінну відмову від носіння та/або використання зброї.
18.   Як зазначила об`єднана палата, право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним. Частина 2 ст. 35 Конституції України, ч. 3 ст. 18 Пакту і ч. 2 ст. 9 Конвенції допускають таке обмеження в інтересах громадського порядку або безпеки, здоров`я чи моралі, а також захисту прав і свобод інших людей. Усі ці положення вимагають, щоб таке обмеження було встановлено законом і було виваженим (пропорційним до заявленої мети). Як і в інших випадках, закон, який визначає застосування таких обмежень, має бути чітким, зрозумілим для відповідної особи, а його застосування має бути передбачуваним та точним, щоб захистити особу від свавілля.
19.   Об`єднаною палатою було враховано, що положення ст. 18 Пакту не допускають відступу за будь-яких обставин. Відступ від зобов`язань, передбачених ст. 9 Конвенції, допускається відповідно до її ст. 15, однак з 04 квітня 2024 року заявлений раніше Україною відступ від зобов`язань за цією статтею було відкликано. Таким чином, ці положення міжнародних договорів діють у повному обсязі. 
20.   Законодавець чітко відрізняє два види військової служби: строкову військову службу та військову службу за призовом під час мобілізації. Якщо в разі призову на строкову військову службу для сумлінного відмовника доступна можливість замінити таку службу альтернативною відповідно до Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», то в разі призову під час мобілізації закон не передбачає такої можливості й, відповідно, процедури заміни. На думку об`єднаної палати, національне законодавство відповідає критеріям доступності і чіткості. Також не викликає сумніву, що неможливість для військовозобов`язаного відмовитися від призову під час мобілізації є свідомим й послідовним вибором законодавця.
21.   Об`єднана палата вважала, що неможливість відмовитися від військової служби на підставі переконань також має легітимну мету в ситуації, в якій перебуває держава. Адже українське суспільство змушене захищатися від військового нападу сусідньої держави. Військові дії агресора мають широкомасштабний характер й охопили майже всі області України, протяжність лінії оборони сягнула значної частини її кордону. Україна обороняється від нападу держави, яка значно переважає її за площею, кількістю населення, озброєння, а також володіє ядерною зброєю. Ці та інші фактори можуть характеризуватися як непередбачувана та виключна ситуація (див., наприклад, рішення у справі «Cristian-Vasile Terhes against Romania» від 13 квітня 2021 року, № 49933/20).
22.   У такій ситуації загальну військову мобілізацію оголошено з легітимною метою оборони від агресії, яка загрожує існуванню нації. Захист нації та життя її людей може розглядатися як легітимний інтерес у громадській безпеці для захисту прав і свобод інших людей, включно й цивільних осіб. Якщо існування України поставлено під загрозу, то держава повинна вжити всіх можливих заходів для самозбереження (у тому числі мобілізації військовозобов`язаних). Така легітимна мета дозволяє державі впроваджувати пропорційні обмеження, у тому числі виключати можливість відмови від військової служби з міркувань, зумовлених певними переконаннями.
23.   Об`єднана палата не залишила поза увагою посилання сторони захисту на численні рішення ЄСПЛ, що стосуються відмови від військової служби через релігійні переконання (зокрема, рішення «Bayatyan v. Armenia» від 07 липня 2011 року, № 23459/03). Погоджуючись з тлумаченням ЄСПЛ ст. 9 Конвенції в контексті сумлінної відмови від військової служби, об`єднана палата, однак, вважає, що ситуація, в якій перебуває Україна внаслідок масштабної агресії з боку Російської Федерації, не дає можливості вважати висновки ЄСПЛ, які стосувалися подій в обстановці мирного часу, беззастережно застосовними до питання, яке вирішує об`єднана палата.
24.   Об`єднана палата не вбачала підстав вважати, що право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою, гарантоване ч. 4 ст. 35 Конституції України, поширюється на ситуацію, що загрожує існуванню нації. Відповідно підхід законодавця, який виключив можливість такої заміни, відповідає ст. 35 Конституції в сукупності зі статтями 17 та 65 Основного Закону України.
25.   За таких обставин, на думку об`єднаної палати, законодавство, яке виключає можливість сумлінної відмови від призову під час мобілізації (в тому числі ст. 336 КК, яка слугує забезпеченню призову під час мобілізації), не суперечить ст. 35 Конституції України.
26.   Щодо пропорційності такого обмеження об`єднана палата визнала, що примус до військової служби є важким тягарем для будь-якої особи, змушуючи її переглянути свої плани, погляди і переконання, стосунки з близькими і суспільством. Для особи, яка сумлінно й послідовно переконана в недопустимості застосування зброї, такий тягар має певний додатковий елемент.
27.   Об`єднана палата визнала, що відмова від носіння і використання зброї утворює ядро певних релігійних або нерелігійних переконань, тому мотиви такої відмови не можуть бути проігноровані навіть у разі служби за мобілізацією, їх необхідно брати до уваги для правильного визначення співвідношення свободи совісті та легітимних обмежень.
28.   Водночас об`єднана палата вважала, що ситуація, у якій перебуває держава, позначається також і на обсязі права на сумлінну відмову, тому не погодилася з доводами захисту щодо абсолютної неможливості для сумлінного відмовника бути призваним за мобілізацією з міркувань, які виходять за межі носіння або використання зброї. Наприклад, на думку об`єднаної палати, необхідність підкоритися військовому керівництву і правилам служби, що не пов`язані з носінням і використанням зброї, не є настільки істотним втручанням у свободу сповідувати свої переконання, щоб вважати їх непропорційними за ситуації, в якій такі обмеження запроваджені.
29.   З огляду на вищенаведене об`єднана палата констатувала, що законодавство не допускає відмову від призову під час мобілізації з міркувань релігійних або інших переконань, навіть якщо їх щирість і послідовність не ставиться під сумнів, і така відмова зумовлює відповідальність за ст. 336 КК, а обмеження свободи сповідувати свої релігійні або нерелігійні переконання має легітимну мету. Разом з тим, релігійні та інші переконання мають враховуватися під час проходження військової служби за мобілізацією й не можуть спричинювати виконання сумлінним відмовником наказів, пов`язаних з носінням або використанням зброї.
30.   Такої ж позиції притримується колегія суддів касаційного суду під час розгляду цього кримінального провадження. З урахуванням викладених вище висновків об`єднаної палати, висновок судів попередніх інстанцій про те, що призов на військову службу ОСОБА_7 під час мобілізації в період воєнного стану в Україні є законним, а його дії є ухиленням від призову на військову службу під час мобілізації в розумінні ст. 336 КК, є правильним.
31.   Призначене ОСОБА_7 покарання відповідно до найнижчої межі санкції ст. 336 КК, за якою його засуджено, у виді позбавлення волі на строк 3 роки відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, його особі та конкретним обставинам кримінального провадження, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів. Вважати таке покарання надмірно суворим підстав не вбачається. Як і не встановлено підстав для застосування ст. 75 КК та звільнення ОСОБА_7 від реального відбування призначеного покарання, оскільки це не сприятиме досягненню мети останнього, якою згідно з ч. 1 ст. 1, ч. 2 ст. 50 зазначеного Кодексу є виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.
32.   Стосовноклопотання сторони захисту про передачу кримінального провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі ч. 5 ст. 434 - 1 КПК, то порушені у ньому питання не становлять виключної правової проблеми, яка би обумовлювала необхідність такої передачі з метою забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики. При перевірці оскаржених судових рішень щодо ОСОБА_7 у касаційному порядку колегією суддів не встановлено підстав для передачі кримінального провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду, а висновок щодо застосування норм права до обставин, подібних до встановлених у цій справі, сформульовано об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 27 жовтня 2025 року (справа № 573/838/24, провадження № 51-603кмо25).
33.   Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга сторони захисту задоволенню не підлягає, а судові рішення щодо ОСОБА_7 необхідно залишити без зміни.
 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд 
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 26 липня 2024 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 23 грудня 2024 року щодо ОСОБА_7 без зміни.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає. 
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                                        ОСОБА_3