Номер провадження: 11-кп/813/372/26
Справа № 519/1654/23 
Головуючий у першій інстанції  ОСОБА_1  
Доповідач         ОСОБА_2 

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

21.01.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючий – суддя ОСОБА_2 ,
судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:
секретаря судових засідань – ОСОБА_5 ,
прокурорів – ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
захисника – ОСОБА_8 ,
обвинуваченого – ОСОБА_9 ,
розглянувши у закритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції під час трансляції з ДУ «Одеський слідчий ізолятор» та захисником ОСОБА_8 (за допомогою ВКЗ), матеріали кримінального провадження №12023161200000322 від 01.07.2023 року за апеляційними скаргами прокурора Доброславської окружної прокуратури ОСОБА_10 та заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_11 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 16.02.2024 року, щодо: 
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Рені Одеської області, громадянина України, розлученого, з середньою освітою, маючого на утриманні шестеро дітей, офіційно працевлаштованого ДП МТП «Південний» на посаді електромонтера, який зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.156 КК України, 
встановив:

Оскарженим вироком суду ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.156 КК України та йому призначено покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі, з позбавленням права обіймати посади пов`язані з вихованням дітей.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_9 звільнений від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, з іспитовим строком на 2 (два) роки, з покладанням обов`язків, передбачених п.п.1 та 2 ч.1 ст.76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Строк відбуття іспитового строку відраховується з дати постановлення вироку.
Вироком суду вирішено питання стосовно процесуальних витрат у кримінальному провадженні. 
Згідно з вироком місцевого суду, протягом 2023 року, більш точна дата та час не встановлені, перебуваючи за місцем мешкання, що розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , у ОСОБА_9 виник прямий умисел на вчинення розпусних дій по відношенню до своєї малолітньої доньки ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на вчинення розпусних дій щодо малолітньої доньки, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, маючи на меті задоволення своєї статевої пристрасті та збудження у потерпілої особи статевого інстинкту, посягаючи на статеву свободу та статеву недоторканність, нормальний фізичний, психічний та соціальний розвиток малолітньої ОСОБА_12 , усвідомлюючи, що вчиняє дії щодо малолітньої особи, яка не досягла чотирнадцятирічного віку та маючи намір на вчинення дій сексуального характеру, які здатні викликати моральне розбещення останньої, порушити її нормальний фізичний, психічний і соціальний розвиток, діючи відкрито, порушуючи нормальний розвиток малолітньої перебуваючи за місцем мешкання, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , в одній із спальних кімнат квартири спільно з донькою, з метою задоволення власної статевої пристрасті, скориставшись відсутністю сторонніх осіб та безпорадним станом доньки, яка в силу свого віку та розвитку була обмежена у здатності повноцінно усвідомлювати дії, які з нею відбувалися і не могла розуміти дійсний характер дій ОСОБА_9 , який достовірно знав вік потерпілої, відсутність життєвого та сексуального досвіду, а отже не могла надати усвідомленого опору діям останнього, усвідомлюючи, що вчиняє розпусні дії, які мають сексуальний характер, став рукою торкатися до оголеного статевого органу малолітньої ОСОБА_12 , задовольнивши таким чином свою статеву пристрасть, внаслідок чого порушив статеву недоторканість, нормальний фізичний, психічний і соціальний розвиток доньки.
У продовження свої злочинних дій, в період з січня місяця 2023 року по квітень місяць 2023 року, але не пізніше 26.04.2023 року, більш точна дата та час не встановлені, ОСОБА_9 , перебуваючи за місцем мешкання, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , разом з його малолітньою донькою ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у нього виник прямий умисел на вчинення розпусних дій щодо доньки.
В період з січня місяця 2023 року по квітень місяць 2023 року, але не пізніше 26.04.2023, більш точна дата та час не встановлені, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на вчинення розпусних дій щодо малолітньої доньки, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, маючи на меті задоволення своєї статевої пристрасті та збудження у потерпілої особи статевого інстинкту, посягаючи на статеву свободу та статеву недоторканність, нормальний фізичний, психічний та соціальний розвиток малолітньої ОСОБА_12 , усвідомлюючи, що вчиняє дії щодо малолітньої особи, яка не досягла чотирнадцятирічного віку та маючи намір на вчинення дій сексуального характеру, які здатні викликати моральне розбещення останньої, порушити її нормальний фізичний, психічний і соціальний розвиток, діючи відкрито, порушуючи нормальний розвиток малолітньої перебуваючи з останньою в одній кімнаті, з метою задоволення власної статевої пристрасті, скориставшись відсутністю сторонніх осіб та безпорадним станом доньки, яка в силу свого віку та розвитку була обмежена у здатності повноцінно усвідомлювати дії, які з нею відбувалися і не могла розуміти дійсний характер дій ОСОБА_9 , який достовірно знав вік потерпілої, відсутність життєвого та сексуального досвіду, а отже не могла надати усвідомленого опору діям останнього усвідомлюючи, що вчиняє розпусні дії, які мають сексуальний характер, скориставшись тим, що малолітня ОСОБА_12 лежала на спині в кріслі оголена після купання в ванній кімнаті, розвів ноги останньої та зігнувши їх в колінах, цілував та торкався язиком при цьому облизуючи оголений статевий орган та лежачи поряд на дивані, знявши нижню білизну з доньки проник до анального отвору пальцями своєї руки, таким чином задовольнивши свою статеву пристрасть, внаслідок чого порушив статеву недоторканість, нормальний фізичний, психічний і соціальний розвиток доньки
Не погоджуючись з вироком суду прокурор Доброславської окружної прокуратури ОСОБА_10 подала апеляційну, в якій просить вирок скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції, посилаючись на те, що вирок ухвалений з істотним порушенням вимог КПК України. Прокурор посилається на те, що в матеріалах кримінального провадження відсутній журнал судового засідання та технічний носій інформації за 16.02.2024 року - дата проголошення судового рішення, роз`яснення змісту рішення та порядку і строку його оскарження. Звертає увагу, що після останнього слова обвинуваченого, суддя вийшов до нарадчої кімнати та не повідомив про час проголошення вироку, який було проголошено на наступний день без участі прокурора, обвинуваченого, захисника та представника потерпілої. Крім того, прокурор вважає, що істотним порушенням КПК України є не тільки відсутність технічного запису судового процесу, а й його наявність у незадовільній якості (сторонні шуми, слабкий звук, відсутність звуку, нерозбірливість мови, тощо), що унеможливлює його відтворити і перевірити доводи апеляційних скарг, а також досліджені судом першої інстанції докази. Істотним порушенням КПК України, на думку прокурора, також є те, що у вироку хоча і зазначено про позбавлення ОСОБА_9 права обіймати посади пов`язані з вихованням дітей, однак не вказано на який строк.
Крім того, прокурор звертає увагу, що в судовому засіданні, головуючим положення ч.3 ст.349 КПК України обвинуваченому ОСОБА_9 належним чином не роз`яснювалися, відповідна письмова заява про надання згоди на такий розгляд у нього не відбиралася. У суді першої інстанції було визначено скорочений порядок розгляду справи з урахуванням позиції обвинуваченого, який визнав свою винуватість. Однак у порушення вимог закону, судом не допитано обвинуваченого стосовно обставин вчинення злочинного діяння, зокрема щодо часу вчинення та обставин. Також у вироку судом не зазначено про необхідність включення інформації про ОСОБА_9 до Єдиного реєстру осіб, засуджених за кримінальні правопорушення проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи після вступу вироку в законну силу.
Заступник керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_11 в своїй апеляційній скарзі просить повторно дослідити письмові докази, які характеризують особу обвинуваченого, вирок суду скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 винуватим за ч.2 ст.156 КК України та призначити йому покарання у виді 8 років позбавлення волі, з позбавленням права обіймати посади пов`язані з вихованням дітей строком на 3 роки. В резолютивній частині вироку прокурор також просить зазначити рішення про включення інформації щодо обвинуваченого до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи. 
Вимоги апеляційної скарги заступник керівника обласної прокуратури обґрунтовує тим, що призначаючи обвинуваченому покарання із застосуванням ст.75 КК України, суд не в повній мірі врахував тяжкість вчиненого злочину та обставини його вчинення. Звертає увагу, що ОСОБА_9 , достовірно розуміючи вік потерпілої та її безпорадний стан, вчинив цілий ряд дій сексуального характеру, направлених на психологічний, фізичний та соціальний розвиток останньої, що залишилось поза увагою суду першої інстанції. Крім того, прокурор звертає увагу, що призначаючи додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати посади пов`язані з вихованням дітей, місцевий суд не встановив строк такого покарання, чим неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.
Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.
Заслухавши суддю-доповідача; прокурорів, які підтримав вимоги апеляційної скарги заступника керівника обласної прокуратури та частково підтримав вимоги апеляційної скарги прокурора місцевої прокуратури в частині існування підстав для скасування вироку; захисника та обвинуваченого, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги заступника керівника обласної прокуратури та підтримали апеляційну скаргу прокурора місцевої прокуратури; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційних скарг; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; колегія суддів дійшла висновку про таке.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України (далі – КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Згідно з положеннями ст.2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно вимог ст.370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Під час судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_13 повністю визнав себе винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину, у зв`язку з чим, суд, керуючись положеннями ч.3 ст.349 КПК, обмежився допитом обвинуваченого та дослідженням доказів, які характеризують його особу, визнавши недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо дослідження доказів відносно тих обставин, які ніким не оспорюються, апеляційним судом не встановлено, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація скоєного ОСОБА_9 правопорушення не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК, переглядає вирок суду лише в межах апеляційних скарг.
За наведених обставин, а також враховуючи зміст звукозапису судового процесу в суді першої інстанції, який підтверджує дотримання судом вимог ч.3 ст.349 КПК, доводи апеляційної скарги прокурора ОСОБА_10 про те, що судовий розгляд здійснений з порушенням вимог зазначеної норми процесуального закону, колегія суддів визнає необґрунтованими. При цьому, колегія суддів звертає увагу, що кримінальний процесуальний закон не зобов`язує суд відбирати у обвинуваченого письмову згоду на здійснення судового розгляду в спрощеному порядку. 
Водночас колегія суддів визнає слушними доводи апеляційної скарги заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_14 про те, що суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_9 із застосуванням положень ст.75 КК України, неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність. 
Відповідно до ст.414 КПК, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Відповідно до положень ч.6 ст.368 КПК, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з положеннями частин 5, 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються судами при застосуванні таких норм права.
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09 жовтня 2018 року (справа №756/4830/17-к) вказала про те, що визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Згідно з положеннями ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Вирішуючи питання про застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК України, суд повинен належним чином дослідити та оцінити всі обставини, які мають значення для прийняття рішення, й застосовувати вказаний кримінальний закон лише в тому разі, коли для цього є умови та підстави, про що в судовому рішенні мають бути викладені докладні мотиви.
На думку апеляційного суду, суд першої інстанції не дотримався зазначених вимог закону, оскільки звільнивши ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням, суд не навів достатніх мотивів прийняття такого рішення, а застосувавши зазначену правову норму, допустив неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, а саме – застосував закон, який не підлягав застосуванню, що призвело до безпідставного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.156 КК України відносно своєї малолітньої доньки ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Призначаючи ОСОБА_9 покарання, суд першої інстанції послався на врахування даних про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, працює, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні 6-х малолітніх дітей, характеризується позитивно. 
В якості обставини, яка пом`якшує покарання місцевий суд послався на врахування щире каяття обвинуваченого. Обтяжуючи покарання обставини місцевим судом не встановлені.
Пославшись на врахування характеру вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, позицію законного представника потерпілої та прокурора, які просили призначити покарання з випробуванням, в межах встановлених санкцією ч.2 ст.156 КК України, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що перевиховання ОСОБА_9 можливе без ізоляції від суспільства та звільнив його від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України. 
Водночас апеляційний суд вважає, що застосовуючи положення ст.75 КК України при призначенні покарання, суд першої інстанції не в повній мірі врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 156 КК України, яке відповідно до ст.12 КК України віднесено до категорії тяжких злочинів, а також фактичні обставини його вчинення.
Поза увагою місцевого суду залишився той факт, що ОСОБА_9 , зловживаючи алкогольними напоями вчинив протиправні дії проти статевої свободи та статевої недоторканості відносно своєї малолітньої доньки, 2018 року народження.
Враховуючи обставини вчиненого ОСОБА_9 злочину відносно своєї малолітньої доньки, який має підвищену суспільну небезпеку щодо порушення прав неповнолітньої дитини на статеву недоторканість, колегія суддів не погоджується з висновками місцевого суду про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням. 
У даній справі, на переконання колегії суддів, необхідно враховувати те, що моральні якості обвинуваченого дозволили йому вчинити розпусні дії відносно своєї малолітньої доньки для задоволення своєї статевої пристрасті. 
При цьому, не можна залишити поза увагою, що вчинення дії сексуального характеру стосовно малолітньої дитини, здатні викликати моральне розбещення останньої, порушити її нормальний фізичний, психічний і соціальний розвиток, що може негативно вплинути на подальший розвиток дитини в майбутньому. 
Обвинувачений, достовірно розуміючи вік своєї дитини - потерпілої ОСОБА_12 та її безпорадний стан, вчинив цілий ряд дій сексуального характеру, направлених на психологічний, фізичний та соціальний розвиток останньої, що на переконання колегії суддів потребує призначення йому реального покарання.
На думку колегії суддів, цинічність вчинення обвинуваченим злочину сексуального характеру стосовно однієї із своїх малолітніх дітей (на утримані обвинуваченого окрім потерпілої перебувають ще 5 малолітніх дітей) з метою задоволення своєї статевої пристрасті, свідчить про зухвалий характер дій обвинуваченого та відсутність у нього моралі.
Колегія суддів зауважує, що призначаючи обвинуваченому покарання, місцевий суд проігнорував положення міжнародного законодавства закріплені, зокрема у Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини та Конвенції Ради Європи про захист дітей від сексуальної експлуатації та сексуального насильства (Ланцаротській конвенції) про високу суспільну небезпечність злочинів проти статевої свободи та статевої недоторканості неповнолітніх.
У Декларації прав дитини 1959 року Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що дитина внаслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони й піклування, у тому числі й належний правовий захист як до, так і після народження.
Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання у здійснення її права на особисте життя (ст. 16 Конвенції ООН).
Відповідно до ст.1 КК України, Кримінальний кодекс України, між іншим, має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина від злочинних посягань, а також запобігання злочинам.
За таких обставин висновок місцевого суду про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_12 без відбування покарання та звільнення його від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, не ґрунтується на конкретних обставинах справи та вимогах закону, тому застосований місцевим судом закон про кримінальну відповідальність, не підлягав застосуванню.
На переконання апеляційного суду, призначення ОСОБА_12 покарання без застосування положень ст.75 КК України необхідне з метою виправлення та перевиховання обвинуваченого, попередження вчинення останнім нових кримінальних правопорушень у майбутньому, охорони прав і свобод громадян, встановленого правопорядку, забезпечення зміцнення законності, сприяння запобігання кримінальним правопорушенням, виховання у дусі точного та неухильного додержання Конституції та законів України, поваги до прав, свобод, честі й гідності інших громадян, а також відповідальності перед суспільством.
Враховуючи наведені обставини колегія суддів вважає, що єдиним видом покарання, яке буде виконувати завдання, передбачене законом про кримінальну відповідальність та яке відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, є позбавлення волі, яке він має відбувати реально.
Санкція ч. 2 ст. 156 КК України передбачає, покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років або без такого.
Таким чином, оскільки призначене місцевим судом обвинуваченому ОСОБА_9 покарання із застосуванням положень ст.75 КК України не відповідає засадам законності та є явно несправедливим через м`якість, відповідно до ст.ст.413, 414 КПК України, вимоги апеляційної скарги заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_14 про наявність підстав для призначення обвинуваченому більш суворого покарання у виді позбавлення волі, яке він має відбувати реально, є обґрунтованими. 
Водночас в апеляційній скарзі заступника керівника обласної прокуратури відсуне обґрунтування стосовно необхідності призначення покарання у виді 8 (восьми) років позбавлення волі, яке відповідно до санкції кримінального закону є максимальним, тому скарга підлягає частковому задоволенню. 
Призначаючи покарання у виді позбавлення волі, апеляційний суд враховує наявність обставини, яка пом`якшує покарання – визнання обвинуваченим вини та щире каяття, а також позицію законного представника неповнолітньої потерпілої, яка просила не позбавляти волі обвинуваченого. 
Однак, на переконання колегії суддів, вказана позиціям законного представника неповнолітньої потерпілої не може бути вирішальною в даній справі, з урахуванням її конкретних обставин. 
Також, судом першої інстанції при призначені додаткового покарання за ч. 2 ст. 156 КК України у виді позбавлення права обіймати посади пов`язані з вихованням дітей, не встановлено строк такого додаткового покарання, що також є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки не застосовано закон, який підлягав застосуванню.
Доводи захисника стосовно того, що обвинувачений ОСОБА_9 , нібито під психологічним тиском визнав себе винуватим в суді першої інстанції, апеляційний суд визнає необґрунтованими, оскільки кримінальне провадження розглянуто місцевим судом в порядку ч.3 ст.349 КПК, на що погодилась сторона захисту, тому вирок в цій частині оскарженню та перегляду не підлягає.
Згідно з п.3 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.
Положеннями ч.1 ст.409 КПК передбачені підстави для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, в тому числі і неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність.
Згідно з положеннями ст.413 КПК, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є зокрема застосування закону, який не підлягає застосуванню та незастосування судом закону, який підлягає застосуванню;
Відповідно до п.4 ч.1 ст. 420 КПК підставою для скасування вироку суду першої інстанції і ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції є неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для частково задоволення апеляційних скарг прокурора Доброславської окружної прокуратури ОСОБА_10 та заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_14 , в зв`язку з чим вирок суду підлягає скасуванню в частині призначеного ОСОБА_9 покарання, з ухваленням в цій частині нового вироку, яким обвинуваченому слід призначити реальне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Крім того, колегія суддів визнає обґрунтованими доводи заступника керівника обласної прокуратури про необхідність включення інформації про ОСОБА_9 до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи.
Оскільки в даному кримінальному проваджені до ОСОБА_9 у період з 25.08.2023 року по 18.10.2023 року був застосований запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, цей період має бути зарахований засудженому в строк відбуття покарання за правилами, передбаченими ч.7 ст.72 КК України.
Керуючись ст.ст. 370, 376, 404, 405, 407, 409, 413, 420, 421, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,
ухвалив:

Апеляційні скаргипрокурора Доброславської окружної прокуратури ОСОБА_10 та заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_11 – задовольнити частково.
Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 16.02.2024 року, яким ОСОБА_9 засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.156 КК України – скасувати в частині призначеного покарання. 
Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , призначити покарання за ч.2 ст.156 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років 6 (шість) місяців, з позбавленням права обіймати посади пов`язані з вихованням дітей строком на 3 (три) роки. 
Включити інформацію про ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.156 КК України, до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи.
Відповідно до вимог ч.7 ст.72 КК України зарахувати в строк відбуття покарання ОСОБА_9 строк застосування до нього запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, з розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі, за період з 25.08.2023 року по 18.10.2023 року. 
В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін. 
З метою забезпечення виконання вироку, засудженого ОСОБА_9 взяти під варту та доставити до Державної установи «Одеський слідчий ізолятор».
Строк відбуття покарання відраховувати з дня ухвалення вироку апеляційного суду. 
Вирок набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту набрання ним законної сили, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії вироку.
Копії вироку після його проголошення негайно вручити засудженій та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.
Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4