ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 року		Справа № 460/5544/24 пров. № А/857/21634/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
судді-доповідача – Качмара В.Я.,
суддів – Гудима Л.Я., Онишкевича Т.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області та Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій, провадження в якій відкрито за апеляційними скаргами Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області та Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 травня 2025 року (суддя Дудар О.М., м.Рівне, повний текст складено 13 травня 2025 року), -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі – ГУПФ) та Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві (далі – ГУПФ-1), в якому просив:
визнати протиправними дії ГУПФ-1 щодо не призначення з 27.11.2023 пенсії за віком, зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі – Закон № 796-XII);
зобов`язати ГУПФ призначити з 27.11.2023 пенсію за віком, зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-XII.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 13 травня 2025 року позов задоволено. 
Визнано протиправним та скасовано рішення ГУПФ-1 про відмову у призначенні пенсії від 29.11.2023 №172650007457 (далі Рішення). 
Зобов`язано ГУПФ-1 призначити з 27.11. 2023 ОСОБА_1 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-XII, зарахувавши до його загального страхового стажу період роботи в МТБ радгоспу "Старосільський" з 15.06.1984 до 25.11.1996 відповідно до записів у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 01.06.1979. 
Зобов`язано ГУПФ виплачувати позивачу пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-XII з 27.11.2023.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням його оскаржили відповідачі, які з покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
В апеляційних скаргах відповідачі вказують, що загальний страховий стаж позивача є недостатнім для призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII. До загального страхового стажу позивача не враховано період роботи з 15.06.1984 по 25.11.1996, оскільки при внесенні відомостей про роботу у графі 3 розділу «Відомості про роботу» трудової книжки як заголовок відсутнє повне найменування підприємства, тобто запис зроблено з порушенням законодавчих вимог до оформлення трудових книжок. Крім того, ГУПФ вказує, що дії зобов`язального характеру має вчиняти ГУПФ-1.
Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав.
У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства (далі – КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.
Переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційні скарги необхідно задовольнити частково, з наступних підстав. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач дійсно у спірний період з 15.06.1984 по 25.11.1996, який в календарному обчисленні не зарахований до загального страхового стажу, працював слюсарем в МТБ радгоспу «Старосільський», а подані ним документи були достатніми для зарахування цього періоду роботи до страхового стажу. 
Такі висновки суду першої інстанції, по суті спору, відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, однак вказане судове рішення не може бути залишено без змін, з таких міркувань.
Відповідно до частини першої статті 308 КАС суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином, який потерпів від Чорнобильської катастрофи 3 категорії, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим Рівненською обласною радою.
27.11.2023 позивач звернувся через веб-портал Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII, яка за принципом випадковості (екстериторіальності) передана для розгляду до ГУПФ-1.
Рішенням позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.
Загальний страховий стаж складає 9 років 2 місяці 3 дні.
До загального страхового стажу не враховано період роботи з 15.06.1984 по 25.11.1996, оскільки при внесенні відомостей про роботу у графі 3 розділу «Відомості про роботу» як заголовок відсутнє повне найменування підприємства.
Період проживання у зоні гарантованого добровільного відселення враховано згідно з довідкою від 07.08.2023 №2270.
Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних приватних закладів для догляду непрацездатними.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон №796-XII.
Статтею 49 Закону №796-ХІІ визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон №1058-IV).
Зокрема, згідно з частиною першою статті 26 Закону №1058-IV визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років.
Відповідно до абзацу 1 статті 55 Закону №796-ХІІ, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Згідно з абзацом 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІІ, потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у такому порядку: 3 роки (початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.
У спірних правовідносинах право ОСОБА_1 на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на 6 років, тобто після досягнення 54 річного віку, не є спірним, що підтверджується змістом оскарженого рішення про відмову в призначенні пенсії за віком.
Так, як підтверджується матеріалами справи. пенсійного віку 54 роки позивач досягнув ІНФОРМАЦІЯ_2 .
За приписами частини першої статті 26 Закону №1058-IV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:
- з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років;
- з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років;
- з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років;
- з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років;
- з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років;
- з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років;
Відповідач у спірному рішенні вказав, що страховий стаж ОСОБА_1 становить 09 років 2 місяці 3 дні. Відтак, зазначеного страхового стажу недостатньо для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ.
За приписами частини другої статті 26 Закону №1058-IV, у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу:
- по 31 грудня 2018 року - від 15 до 25 років;
- з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - від 16 до 26 років;
- з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - від 17 до 27 років;
- з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - від 18 до 28 років;
- з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - від 19 до 29 років;
- з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 20 до 30 років.
На момент звернення позивача (27.11.2023) із заявою про призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ, останньому виповнилося 58 років.
Таким чином, з урахуванням зменшення пенсійного віку на 6 років, позивач набув права на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону Закону №796-ХІІ, та з урахуванням норм статті 26 Закону №1058-IV у 57 років (63-6).
Пенсійного віку 57 років позивач досягнув 07.05.2022.
Відтак, позивач набуде право на призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку на 6 років відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ у віці 57 років за умови наявності стажу станом на 2022 рік від 15 до 23 років.
Єдиною підставою для відмови в призначенні позивачу пенсії за віком слугував висновок ГУПФ-1 про відсутність у позивача мінімального страхового стажу для призначення такої пенсії, зроблений у зв`язку з тим, що до страхового стажу не зараховано період роботи з 15.06.1984 по 25.11.1996, оскільки при внесенні відомостей про роботу у графі 3 розділу «Відомості про роботу» трудової книжки, як заголовок відсутнє повне найменування підприємства.
Відповідно до частин першої, другої статті 24 Закону №1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Згідно з частиною четвертою статті 24 Закону №1058-IV, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом (до 01.01.2004), зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до частини першої статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі – Закон №1788-XII), до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
За приписами статті 62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Періоди роботи після набрання чинності Законом №1058-IV враховуються до страхового стажу відповідно до відомостей персоніфікованого обліку (сплати внесків), а до 01.01.2004 – згідно із записами у трудовій книжці особи.
Трудова книжка ОСОБА_1 НОМЕР_1 (дата заповнення 01.06.1979) містить, серед інших, такі записи:
1. Запис №5 від 15.06.1984 – прийнятий на роботу слюсарем в МТБ радгосп «Старосільський» (наказ від 15.06.1984);
2. Запис №6 від 01.10.1992 – переведено з посади слюсаря газозварювальником в МТБ (наказ №127 від 01.10.1992);
3. Запис №7 від 25.11.1996 – звільнений з роботи за власним бажанням (наказ №87 від 25.11.1996).
Відповідно до довідки Сільськогосподарського приватного підприємства «Верес» від 10.08.2023 №66 (а.с.31), документи про трудовий стаж (книги наказів, платіжні відомості та особові рахунки) бувшого радгоспу «Старосільський» за період з квітня місяця 1960 року по липень місяць 1997 року не збереглися, згоріли при пожежах 18.02.1993 по 15.07.1997 роках.
Підстава: архівний акт про пожежу від 20.04.1983 та акт про пожежу від 15.07.1997.
Згідно із довідкою Сільськогосподарського приватного підприємства «Верес» від 10.08.2023 №66, радгосп «Старосільський» реформовано в КСП «Старосільське» згідно з реструктуризацією та розпорядженням голови райдержадміністрації за №551 від 26.11.1996, а КСП «Старосільське» реформовано в СГПП «Верес» з 01.04.200 згідно із свідоцтвом про державну реєстрацію за розпорядженням голови райдержадміністрації №466 від 31.12.1999.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників» (далі – Постанова №301), відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.
Отже, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.
При цьому, працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо заповнення такої. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці. Неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.
Вказане узгоджується з позицією, викладеною Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17, від 23.04.2019 у справі №593/1452/16-а, від 30.09.2021 у справі №300/860/17.
З трудової книжки позивача НОМЕР_1 від 01.06.1979 вбачається, що така містить інформацію про його трудовий стаж з відповідними записами, зокрема, як про прийняття на роботу у період з 15.06.1984, так і про звільнення з роботи 25.11.1996.
Жодних доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці позивача щодо зазначених періодів роботи відповідачами не надано, а тому зазначені записи безпідставно не взято до уваги під час розрахунку стажу.
У постанові від 06.03.2018 у справі №754/14898/15-а Верховний Суд дійшов висновку, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки та видачі довідок.
Також у постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 677/277/17 вказано, що відповідно до Постанови №301 відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, яка звернулася за пенсією а отже, й не може впливати на її особисті права.
Відповідно до частини третьої статті 44 Закону №1058-ІV, органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.
Водночас, ГУПФ-1 не надано доказів здійснення своїх повноважень щодо отримання додаткових документів, які були б достатніми для підтвердження або ж спростування факту роботи позивача у спірний період. Також не надано доказів сприяння позивачу в отриманні таких документів.
Таким чином, наведені вище обставини справи підтверджують, що позивач дійсно у спірний період з 15.06.1984 по 25.11.1996, який в календарному обчисленні не зарахований до загального страхового стажу, працював слюсарем в МТБ радгоспу «Старосільський», а подані ним документи були достатніми для зарахування цього періоду роботи до страхового стажу.
Отже, ГУПФ-1 у спірних правовідносинах допустило протиправну бездіяльність, яка полягає у не зарахуванні до страхового стажу позивача при вирішенні питання про наявність підстав для призначення йому пенсії за віком.
За змістом частини другої статті 9 КАС суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Вихід суду за межі позовних вимог можливий у тому разі, якщо позивач, вказавши у заяві одну конкретну вимогу, не зазначив іншу, яка має послідовний зв`язок із попередньою та випливає із фактичної спірної ситуації, викладеної у позовній заяві. Наприклад, позивач просить визнати протиправними дії, бездіяльність суб`єкта владних повноважень, однак не просить суд зобов`язати його вчинити певні дії чи прийняти рішення; просить визнати протиправним акт індивідуальної дії, однак не просить суд про його скасування тощо.
Отже, суд вправі за своєю ініціативою з метою необхідності захисту прав і охоронюваних законом інтересів фізичних і юридичних осіб вийти за межі заявлених позивачем вимог, однак відповідно до імперативних вимог процесуального законодавства.
Відповідно до висновку Верховного Суду постанові від 17 лютого 2020 року у справі № 820/1961/18, вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов: 1) лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача; 2) повний захист прав позивач неможливий у спосіб, про який просить позивач; повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав; 3) вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.
Зміст принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі зобов`язує адміністративний суд до активної ролі у ході розгляду справи, в тому числі і обранням того способу захисту порушеного права, який відповідає фактичним обставинам справи і відновлює порушене право особи.
Тобто, суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять (постанова Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №826/9457/18).
З огляду на вищенаведене, для належного та повного захисту порушеного права позивача, суд першої інстанції правомірно вийшов за межі позовних вимог та задовольнив позов до ГУПФ-1 у встановлений вище спосіб.
Поряд з цим, щодо позовних вимог до ГУПФ, то задоволення судом першої інстанції позовної вимоги про зобов`язання цього відповідача виплачувати позивачу пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII з 27.11.2023 є передчасним, оскільки така пенсія спочатку має бути йому призначена ГУПФ-1, для того щоб у ГУПФ виник обов`язок її виплачувати.
Більше того, ГУПФ відносно позивача не приймало (вчиняло) жодних рішень (дій) та не допустило протиправної бездіяльності, а позивач і не заявляв таких позовних вимог до ГУПФ.
Оцінюючи наведені скаржниками доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
Відповідно до частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції, не повно встановив обставини справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи у відповідній частині.
Керуючись статтями 308, 311, 315-317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області та Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві задовольнити частково. 
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 травня 2025 року в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області виплачувати позивачу пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 27 листопада 2023 року скасувати та ухвалити постанову, якою у задоволенні позову в цій частині відмовити.
В решті рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач	 	В. Я. Качмар 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	Т. В. Онишкевич