Справа № 134/1922/24
Провадження № 22-ц/801/2456/2025
Категорія: 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Лабай  О. В.
Доповідач:Копаничук С. Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2025 року	Справа № 134/1922/24	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Головуючого :  Копаничук С.Г.
суддів: Оніщука В.В., Рибчинського В.П.
при секретарі Ходаковій М.Г.
учасники справи:
позивач:Приватне акціонерне товариство "Продовольча компанія "Поділля"
відповідач: ОСОБА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю "Господарство "Левково",
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Господарство "Левково" на рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 18 вересня 2025 року, у цивільній справі  за позовом Приватного акціонерного товариства "Продовольча компанія "Поділля" до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю "Господарство Левково" про визнання недійсним договору оренди землі, скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та визнання відсутнім права оренди,- 
В с т а н о в и л а :
28.10.2024 року ПрАТ "ПК "Поділля" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ТОВ "Господарство Левково" про визнання недійсним договору оренди землі, скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та визнання відсутнім у відповідача права оренди. Зазначили, що 08 вересня 2014 між власником земельної ділянки ,кадастровий №0521986200:04:002:0199, ОСОБА_1   і СТОВ «Кряж і К» було укладено договір оренди земельної ділянки за №438 строком на 5 років ,що набрав чинності з моменту його укладення.04.10.2018 року відбувся поділ СТОВ «Кряж і К» на ТОВ «Кряж і Ко» і ТОВ «Кряж і К Плюс». Останнє згідно розподільчого балансу набуло права оренди земельної ділянки ОСОБА_1 , відповідні зміни були внесені до реєстрації права оренди 23.10.2018 року. Правонаступником ТОВ «Кряж і К Плюс» згідно даних ЄДРПОУ стало ПрАТ «ПК» Поділля», до якого згідно передавального акту від 24.06.2020 року перейшло право оренди. 
Моніторячи інформацію в Державному реєстрі речових прав ,24.10.2024 року позивачу стало відомо, що 01.10.2024 року ОСОБА_1 з ТОВ «Левково» було укладено договір оренди її земельної ділянки ,строком дії на 10 років , право оренди за товариством зареєстровано у відповідному Державному реєстрі 21.10.2024 року №400667132.
Посилаючись на те, що ОСОБА_1 уклала новий договір оренди під час дії договору оренди із позивачем, вважаючи свої права порушеними, і на ст.ст. 27 ЗУ «Про оренду землі,152 ЗК України,ч.1 ст.215 ЦК України ,просило визнати недійсним договір оренди землі №б/н від 01.10.2024, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Левково», щодо земельної ділянки площею 1,5351 га, кадастровий номер земельної ділянки 0521986200:04:002:0199;скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди (номер запису 57231918 від 21.10.2024 11:22:31) щодо вищезазначеної земельної ділянки, яке зареєстровано за ТОВ «Левково» на підставі договору оренди землі №б/н від 01.10.2024, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Левково» та одночасно припинити право оренди за ТОВ «Левково»;витребувати від ТОВ «Левково» оригінал договору оренди землі № б/н, укладеного 01.10.2024 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Левково», на земельну ділянку площею 1,5351 га, кадастровий номер 0521986200:04:002:0199 і відшкодувати судові витрати.
Ухвалою Крижопільського районного суду від 13.05. 2025 року заяву позивача про зміну вимог , в якій замість вимоги про припинення права оренди просило визнати відсутнім право оренди у ТОВ «Господарство «Левково» ,прийнято до розгляду.
Рішенням Крижопільського районного суду від 18 вересня 2025 року позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Продовольча компанія "Поділля" до ОСОБА_1 , ТОВ "Господарство Левково" задоволено. Визнано недійсним договір оренди землі №б/н від 01.10.2024, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Господарство «Левково»,щодо земельної ділянки площею 1,5351 га. Скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди щодо земельної ділянки площею 1,5351 га, яке зареєстровано за ТОВ «Господарство «Левково» та одночасно припинено право оренди за ТОВ «Господарство «Левково».Стягнуто солідарно в рівних частках з ОСОБА_1 та ТОВ «Господарство «Левково» на користь ПрАТ «ПК «Поділля» судові витрати на правничу допомогу у розмірі 20000грн.
       В апеляційній скарзі ТОВ «Господарство «Левково» просить зазначене рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову та здійснити розподіл судових витрат, через порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Вказує, що оцінка позовних вимог ПрАТ «Продовольча компанія «Поділля» свідчить про відсутність у позивача реального порушеного права на момент подання позову. Позивач посилається на нібито порушене право оренди земельної ділянки за договором №438 від 08 вересня 2014, однак аналіз державного реєстру показує, що строк дії цього договору складав 10 років з правом пролонгації та завершився 08 вересня 2024 року. Отже, на момент подання позову фактичного порушення права позивача не існувало. Судова практика Верховного Суду однозначно визначає, що відсутність порушеного права є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Крім того, вважає ,що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним. Вимога визнання договору оренди між ОСОБА_1 та ТОВ «Левково» від 01 жовтня 2024 та недійсним і скасування державної реєстрації цього права не призводить до відновлення права оренди за договором №438 від 08 вересня 2014, оскільки його строк вже завершився. Таким чином, навіть у разі задоволення позову фактичне відновлення або поновлення прав на земельну ділянку позивачу не забезпечується, що робить обраний спосіб захисту юридично недієвим.
Невірне тлумачення строку та терміну дії договору також ставить під сумнів законність висновків суду першої інстанції, який виходив з того, що договір №438 від 08.09.2014 року діє до 31 грудня 2026, посилаючись на умови додаткової угоди №1 від 30 серпня 2016. Проте Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.03.2024 у справі №902/1207/22 чітко визначила, що обчислення строку договору оренди здійснюється з дати його укладення, тобто з 08 вересня 2014, і не може залежати від довільних додаткових умов. Кінцева дата договору, встановлена поза межами законодавчо визначеного строку, не відповідає вимогам Закону України «Про оренду землі» та Цивільного кодексу України.
       У відзиві ПрАТ «Продовольча компанія «Поділля» вважає рішення суду законним і обгрунтованим, а доводи скарги безпідставними.
У судове засідання двічі не з`явилась відповідач ОСОБА_1 ,яка повідомлялась про час.місце і дату розгляду справи за місцем проживання поштовим повідомленням , яке не отримала,а також на сайті "Судова влада України".Також не з`явився представник позивача,який просив розгляд відкласти з причини розгляду справи у суді першої інстанції і був повідомлений про розгляд справи..Враховуючи викладене , і передбачені законом строки розггляду справ, колегія суддів вважає можливим розглянути справу у їх відсутність.
Заслухавши доповідача, осіб, що беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду вищевказаним вимогам закону відповідає частково .
       Судом 1 інстанції встановлено, що ОСОБА_1  належить на праві власності земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 1,5351 га, з кадастровим номером 0521986200:04:002:0199, ( т. 1 а.с. 14).
Право приватної власності на вищезазначену земельну ділянку,  зареєстровано 26.08.2014 року за ОСОБА_1   ( т. 1 а.с. 15).
08 вересня 2014 між ОСОБА_1   (Орендодавець) та СТОВ «Кряж і К» (Орендар) було укладено договір оренди земельної ділянки за №438 ( т. 1 а.с. 7-8).
Згідно п.1.1. договору оренди орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Соколівської сільської ради Крижопільського району.
Пунктом 2.1 договору оренди визначено, що в оренду передається земельна ділянка загальною площею 1,5351 га, в тому числі ріллі 1,5351 га.
Пунктом 3.1 Договору оренди сторони погодили, що договір укладено на 5 років.
Пунктом 6.2 договору оренди визначено, що передання земельної ділянки орендарю здійснюється за актом її приймання передачі (Додаток № 1) в термін до 3-х календарних днів з моменту державної реєстрації речового права оренди земельної ділянки. Акт приймання передачі земельної ділянки є невід`ємною частиною Договору.
Пунктом 5.1 договору оренди визначено, що земельна ділянка передається в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Згідно п.14.7. договору оренди він набував чинності з моменту його укладення.
ОСОБА_1 передала, а СТОВ «Кряж і К» прийняло в строкове платне користування земельну ділянку, що підтверджується копією акта приймання передачі земельної ділянки складеного 08 вересня 2014 року ( т. 1 а.с. 9);
Право оренди вказаної земельної ділянки СТОВ «Кряж і Ко» строком на 5 років на підставі договору оренди землі № 438 від 08 вересня 2014 року було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 13 жовтня 2014 року ,запис під № 7306386.( т. 1 а.с. 16);
30 серпня 2016 між ОСОБА_1 та СТОВ «Кряж і К» було укладено додаткову угоду №1 про внесення змін до договору оренди землі № 438 від 08 вересня 2014 року ( т. 1 а.с. 17);
Згідно з п.1 цієї угоди сторони дійшли згоди внести зміни до п. 3.1, 4.2 договору оренди землі № 438 від 08 вересня .2014 року та викласти їх у новій редакції : «п. 3.1 Цей договір укладено на 10 (десять) років зі строком дії до 31 грудня 2026 року»
Пунктом 2 додаткової угоди визначено, що всі умови вищезазначеного договору, не змінені цією Угодою, залишаються чинними у попередній редакції, і сторони підтверджують їх обов`язковість щодо себе, а пунктом 3 угоди визначено, що ця угода з моменту набрання нею чинності є невід`ємною частиною договору.
Пунктом 5 додаткової угоди визначено, що ця угода набирає чинності з моменту підписання її сторонами та скріплення її печатками Сторін.
08 вересня 2016 року за СТОВ «Кряж і Ко» було зареєстровано право оренди земельної ділянки зі строком дії 10 (десять) років, з правом пролонгації. Підстава виникнення речового права зазначена - договір оренди землі, серія та номер, 438, виданий 08 вересня 2014 року. Орендар: СТОВ «Кряж і К» ( т. 1 а.с. 22-23).
04 жовтня 2018 відбувався поділ СТОВ «Кряж і К» на ТОВ «Кряж і Ко» і ТОВ «Кряж і К Плюс», що підтверджується розподільним балансом, затвердженим протокол загальних зборів учасників СТОВ «Кряж і К» від 04 жовтня 2018 №04/10-2018. ( т. 1 а.с. 35-36).
Згідно таблиці 2 до Розподільного балансу (рядок№1467), право оренди за договором оренди на земельну ділянку після припинення СТОВ «Кряж і К» перейшло до ТОВ «Кряж і К Плюс». ( т. 1 а.с. 37-39).
Зміни до реєстрації права оренди, внаслідок реорганізації СТОВ «Кряж і К» були внесені в Державний реєстр прав 13 жовтня 2014 року . ( т. 1 а.с. 24).
Правонаступником ТОВ «Кряж і К Плюс» є ПрАТ «ПК «Поділля»»( т. 1 а.с. 26-34).
Згідно з передавальним актом ТОВ «Кряж і К Плюс» від 24 червня 2020 та додатком 1 до нього (рядок №613), право оренди на земельну ділянку перейшло до ПрАТ «ПК «Поділля» ( т. 1 а.с. 40-44).
01 жовтня 2024 між ОСОБА_1   ,як орендодавець та ТОВ «Господарство «Левково» ,як орендар ,уклали оспорюваний договір оренди земельної ділянки за б/н ( т. 1 а.с. 201-204) .строком на 10 років. Договір діє з моменту його підписання сторонами. Право оренди за цим договором виникає з моменту державної реєстрації такого права.
Пунктом 14.1 цього договору визначено, що цей договір укладено з моменту його підписання сторонами, право оренди за цим договором виникає з моменту державної реєстрації такого права. В разі наявності на момент підписання договору інших неприпинених договорів оренди земельної ділянки, чи реєстрації прав оренди на користь Орендаря, цей договір одночасно є підставою їх припинення і підставою виникнення нового права оренди на умовах визначених цим договором, додаткових погоджень для цього непотрібно.
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 24 жовтня 2024 року № 400667132, вбачається що 01 жовтня 2024 року щодо спірної земельної ділянки внесено запис № 57231918 про державну реєстрацію за ТОВ «Господарство «Левково» права оренди, строком на 10 років із датою закінчення 01 жовтня 2034 року, з умовою автоматичного продовження дії договору та правом передачі земельної ділянки в піднайм (суборенду) орендодавцем зазначена ОСОБА_1  ( т. 1 а.с. 25).
Задовольняючи позов, суд виходив із того, що договір оренди земельної ділянки №438 від 08.09.2014 року, укладений ОСОБА_1 зі СТОВ «Кряж і Ко», правонаступником якого є ПрАТ «Поділля», продовжений до 31.12.2026 року додатковою угодою від в 30.08.2016 року , є чинним та належним чином укладеним, а відповідач не надав жодних доказів його припинення чи недійсності. Незважаючи на це, орендодавець ОСОБА_1 уклала 01.10.2024 року новий договір оренди з ТОВ «Господарство «Левково», тоді як земельна ділянка ще перебувала в законній оренді у ПРАТ «Продовольча Компанія «Поділля», що суперечить вимогам цивільного законодавства та ЗУ «Про оренду землі». Оскільки законодавством не передбачено одночасного існування
двох договорів оренди однієї і тієї ж земельної ділянки, то правочин, який порушує раніше передане право оренди земельної ділянки суперечить закону, що згідно положень ч.1 ст.203,ч.1 ст.215 ЦК України, є підставою для визнання спірного договору оренди з ТОВ « Господарство Левково» недійсним ,скасування державної реєстрації набутого на його підставі права оренди за останнім, а також визнання відсутнім у даного товариства права оренди. Відхиляючи доводи відповідача про неефективність обраного позивачем способу захисту суд послався на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 13 грудня 2018 року у справі № 709/1698/16-ц , згідно з якою у разі подвійної оренди належним способом захисту є визнання відсутності права оренди та скасування державної реєстрації.
Колегія суддів з таким висновком суду погоджується в цілому ,крім встановлення судом обставини чинності договору оренди з позивачем до 31.12.2026 року ,виходячи з наступного. 
Правовідносини оренди земельної ділянки і підстави недійсності договорів оренди регулюються нормами ЗУ «Про оренду землі», нормами ЗК та ЦК України. 
Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5,6 ст. 203 цього Кодексу.
Відповідно до ч.ч.4-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з ч.1 ст . 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України).
Згідно з ч.1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту (ст. 654 ЦК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Разом з тим, спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є ЗУ «Про оренду землі». 
Істотні умови договору оренди землі визначені в ст. 15 ЗУ «Про оренду землі»( у тій же редакціЇ) , згідно якої до таких умов поряд з іншими відноситься й строк дії договору оренди.
Згідно із  ст. 19 ЗУ «Про оренду землі»  (у редакції на час 08.09.2014 року) строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років.
Зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною 
згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди 
землі спір вирішується в судовому порядку.(ч.1 ст.  30 ЗУ «Про оренду землі» ).
Як вбачається з матеріалів справи, позивач вважає, що первинний договір оренди землі від 08.09.2014 року, укладений із СТОВ «Кряж і Ко», правонаступником якого є позивач , на підставі додаткової угоди 30.08.2016 року , продовжив свою дію до 31.12.2026 року .
ТОВ «Господарство «Левково» навпаки , вважає, що вказаний договір, як укладений 08.09.2014 року на 10 років припинив свою дію 08.09.2024 року ,а тому укладений з ним договір оренди є легітимним і не підлягає визнанню недійсним, так як з 09.09.2024 року у позивача відсутнє порушене право.
Тобто, спірним питанням є визначення строку дії договору оренди з первісним орендарем ,що впливає на спірні права оренди його правонаступника – позивача у справі.
Суд виходив із того, що договір оренди від 08.09.2014 року із СТОВ «Кряж і Ко», правонаступником якого є позивач, був продовжений до 31 грудня 2026 року. 
Однак ця встановлена судом обставина не підтверджується матеріалами справи і умовами договору.
Договір оренди земельної ділянки за №438 між ОСОБА_1   (Орендодавець) та СТОВ  «Кряж і Ко» (Орендар) було укладено 08 вересня 2014 ( т. 1 а.с. 7-8). Пунктом 3.1 договору оренди сторони погодили, що договір укладено на 5 років. Згідно п.14.7 договору цей договір набирав чинності після підписання сторонами, тобто, у день підписання 08.09.2014 року.
   Ще до закінчення  цього строку   , користуючись свободою договору , його сторони 30 серпня 2016 уклали додаткову угоду №1 про внесення змін до договору оренди землі від 08 вересня 2014 року ,якою виклали п. 3.1 його у новій редакції : «п. 3.1 Цей договір укладено на 10 (десять) років зі строком дії до 31 грудня 2026 року.»
Разом із тим , ст.19 ЗУ «Про оренду» ,як на час укладення первісного договору оренди, так і на час укладення додаткової угоди , передбачала визначення ,як істотної умови договору, саме строку дії договору ,що згідно ст.252 ЦК України визначається роками, місяцями ,тижнями , днями , а не терміну дії, який визначається календарною датою як у даному випадку - до 31 грудня 2026 року і яка фактично перевищує вказаний у договорі строк його дії у 10 років, тому колегія суддів вважає ,що за основу обчислення строку договору слід брати саме передбачений спеціальним законом і погоджений сторонами строк – 10 років. До цього висновку слід дійти ще і тому, що сторони не укладали новий договір 30.08.2016 року, а лише виклали його пункт щодо строку його дії у новій редакції у вже діючому договорі ,строк дії якого розпочався 08.09.2014 року.
Оскільки договір оренди із СТОВ ««Кряж і К» був укладений 08.09.2014 року, ,строк його дії 10 років дійсно закінчувався 08.09.2024 року , а тому висновки суду про те, що строк дії договору був продовжений до 31 грудня 2026 року не відповідають дійсним обставинам справи і суперечать закону. 
Тому доводи апеляційної скарги щодо цього заслуговують на увагу.
Однак , вирішуючи питання чинності договору від 08.09.2014 року на час укладення оскаржуваного договору , апелянт і суд не врахували те, що відповідно до ст.33 ЗУ «Про оренду землі» ( як у ред. на час укладення договору оренди, так і на час додаткової угоди ) по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі .До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди. При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. 
Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення. 
У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із власником земельної ділянки (щодо земель приватної власності).
Таким чином , ця стаття регулює поновлення договору оренди і для того, щоб скористатися переважним правом на поновлення договору оренди землі на новий строк необхідна ініціатива саме орендаря, який має намір скористатися таким переважним правом , для чого саме він зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору направляє таку пропозицію з проектом додаткової угоди Орендодавець розглядає її і лише у разі якщо орендар після цієї пропозиції продовжує користуватись ділянкою і протягом місяця після закінчення строку договору оренди не отримує листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі ,такий договір вважається поновленим. 
Разом із тим , договір оренди від 08.09.2024 року регулює не порядок дій сторін направлених на поновлення договору оренди в зв`язку з переважним правом орендаря на його поновлення , а регулює порядок дій ,які мають вчинити або не вчинити сторони для його припинення.
Згідно п. 3.3 договору оренди від 08.09.2014 року , якщо жодна зі сторін за один місяць до закінчення строку дії договору не повідомила іншу сторону про намір припинити його дію, договір вважається поновленим на тих самих умовах і на той самий строк. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.03.2024 року у справі №902/1207/22 зазначила, що за змістом ч.ч.1.2 ст.6 ЦК України сторони мають право врегулювати у договорі ,який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.Частиною3 цієї статі передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. 
Позивач не надав суду доказів того, що він не пізніше за місяць до закінчення строку договору оренди повідомляв ОСОБА_1 про намір скористатись переважним правом на поновлення договору оренди і направляв таку пропозицію з проектом додаткової угоди, що давало б переважне право на укладення договору .
Проте і відповідачі також не надали суду доказів того, що орендодавець ОСОБА_1 за один місяць до закінчення строку дії договору повідомила іншу сторону про намір припинити його дію, в результаті чого такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. 
Разом із тим, ч.7 ст.33 ЗУ «Про оренду землі» ( у ред. на час укладення договору 08.09.2014 року) все одно передбачає у цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі, яке здійснюється із власником земельної ділянки (щодо земель приватної власності)
Згідно ч.ч.8.9 ст.33 ЗУ «Про оренду землі» у тій же редакції ,додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді. 
За таких обставин , договір від 08.09.2014 року ,строк дії якого закінчувався 08.09.2024 року вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором ,проте не оформлений сторонами додатковою угодою .
Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що суд дійшов безпідставного висновку про продовження дії строку оренди до 31.12.2026 року ,є частково обгрунтованими , оскільки договір вважається поновленим на той же строк і суд у цій частині невірно встановив обставини щодо продовження строку дії договору оренди від 08.09.2014 року саме до 31.12.2026 року.
В той же час , колегія суддів вважає, що встановлення судом цього факту не призвело до неправильного вирішення спору і суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 уклала спірний договір з ТОВ « Господарство Левково» під час дії чинного та продовженого договору оренди , укладеного нею зі СТОВ «Кряж і К» ,правонаступником якого є позивач і , встановивши порушення прав останнього ,визнав оспорюваний договір з ТОВ «Господарство «Левково» недійсним, скасував державну реєстрацію цього права і встановив відсутність у останнього права оренди. Укладення другого договору на землю, що вже перебуває в законній оренді, створило ситуацію подвійної оренди, що призвело до колізії прав двох різних орендарів, порушення прав позивача як чинного орендаря та необхідності судового вирішення питання про дійсність нового договору і законність державної реєстрації права оренди за іншим суб`єктом.
       Щодо доводів про відсутність у позивача порушеного права, оскільки закінчився термін дії державної реєстрації права оренди, то Велика Палата ВС у постанові від 6 березня 2024 року у справі № 902/1207/22 зауважила, що з 1 січня 2013 року набрав чинності Закон України від 11 лютого 2010 року № 1878-VI, яким із тексту статей 182, 640, 657, 732, 745 ЦК України виключено посилання на державну реєстрацію правочинів, а із Закону України «Про оренду землі» – статті 18 та 20 про обов`язковість державної реєстрації договорів оренди землі. Натомість закон передбачає проведення державної реєстрації права оренди, зокрема, на підставі укладеного в установленому порядку договору оренди землі.
Як зазначила ВП ВС, слід розмежовувати момент укладення договору оренди землі (це момент досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов та підписання – для договорів із 1 січня 2013 року), з якого у його сторін виникають права та обов`язки в зобов`язальних правовідносинах, і момент виникнення на підставі вказаного правочину речового права, який пов`язаний з моментом державної реєстрації такого права (третє речення ч. 1 ст. 19 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на час підписання договору).
Якщо момент укладення договору оренди землі (виникнення у його сторін прав та обов`язків у зобов`язальних правовідносинах) і реєстрація на підставі цього правочину права оренди землі (виникнення в орендаря речового права) не збігаються в часі, то в проміжку між укладенням договору й набуттям орендарем земельної ділянки шляхом реєстрації відповідного речового права договір діє, а у сторін є право захищати свої порушені договірні права зобов`язального характеру зобов`язально-правовими способами.
Таким чином, навіть за відсутності зареєстрованого права оренди після автоматичного продовження договору, саме існування чинного договору оренди надає орендарю право користування земельною ділянкою та право на судовий захист у разі порушення його інтересів. Тому твердження про відсутність у позивача порушеного права лише з підстави закінчення строку державної реєстрації є необґрунтованим і не впливає на наявність у ПРАТ «Продовольча компанія «Поділля» права на захист своїх законних інтересів.
Посилання в апеляційній скарзі на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №357/8110/18 є необгрунтованими, оскільки вказане рішення є нерелевантним ,так як обставини тієї справи істотно відрізняються від фактичних обставин даного спору. У справі, на яку посилається апелянт, строк дії первинного договору оренди землі закінчився, а отже, відпала сама правова підстава для користування земельною ділянкою первісним орендарем. За таких умов Верховний Суд дійшов висновку, що укладення нового договору оренди не порушує прав особи, яка вже втратила чинне право користування.
Доводи апеляційної скарги про те, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, є необгрунтованими, з огляду на наступне.
Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч.1ст.182 ЦК України).
Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (ч.1 ст. 210 ЦК України).
Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації (ч.3 ст. 640 ЦК України у редакції, чинній на час підписання договору оренди).
       За змістом ч.2 ст. 125 ЗК України у редакції, чинній на час підписання договору оренди, право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав.
Обов`язковій державній реєстрації речові права на нерухоме майно, похідні від права власності: (ч.1 ст. 4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) 
Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості (пункт 9 частини першої статті 27 Закон № 1952-IV).
У постанові від 29 листопада 2023 року Велика Палата Верховного Суду вказує на те, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей (записів) про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; після початку відображення таких відомостей (записів) у цьому реєстрі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпують свою дію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 152)). Тому належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Відповідно до пункту 9 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача (див. близький за змістом підхід щодо інших правовідносин у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.14)). 
Тому, позивач обрав саме той спосіб захисту, який безпосередньо спрямований на усунення порушення його прав, а саме — вимогу про визнання відсутнім права оренди за відповідачем. Такий спосіб дозволяє забезпечити реальне поновлення прав позивача, оскільки саме він дає можливість усунути з Державного реєстру запис про оренду, який перешкоджає позивачу користуватися належними йому правами.
З огляду на сформований підхід Верховного Суду, визнання відсутності права оренди є дієвим способом усунення наслідків неправомірної реєстрації та забезпечує можливість привести правовідносини у відповідність до фактичного та юридичного стану. Саме тому обраний позивачем спосіб захисту є правомірним, обґрунтованим та повністю відповідає характеру порушеного права.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову ПрАТ «Продовольча компанія «Поділля», але з інших мотивів, колегія суддів вважає, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, судове рішення змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Щодо стягнення судових витрат за професійну правничу допомогу , суд виходить із такого. 
Згідно з ч.ч.1-6 ст.137 ЦПК України витрати на правничу допомогу несуть сторони, за винятком випадків надання допомоги за рахунок держави. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи, витраченим часом, обсягом робіт та значенням спору. У разі недотримання цих вимог суд може за клопотанням сторони зменшити витрати; обов`язок доведення неспівмірності покладається на сторону, що заявляє таке клопотання. Суд при визначенні розміру відшкодування виходить із критеріїв реальності та розумності витрат.
Ч.3 ст. 141 ЦПК зобов`язує суд враховувати зв`язок витрат із розглядом справи, їх обґрунтованість і пропорційність, поведінку сторін та їх дії щодо досудового врегулювання. Розмір витрат встановлюється на підставі поданих доказів (ч.8 ст. 141 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду у пункті 21 додаткової постанови від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц наголосила на необхідності оцінки реальності та розумності адвокатських витрат. 
На підтвердження витрат на правничу допомогу ПАТ «ПК «Поділля» надало договір про надання правничої допомоги від 02 березня 2022 року, додаткову угоду № 2 від 31 жовтня 2025 року, акт приймання-передачі послуг від 18 листопада 2025 року та опис наданих послуг у справі № 134/1922/24. Встановлено, що гонорар адвоката Хитрука І. С. за правничу допомогу на стадії апеляційного перегляду становив 6 000 грн.
Відповідно до п. 1 ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати у разі задоволення позову покладаються на відповідача.
Оскільки суд апеляційної інстанції фактично змінив лише мотивувальну частину постанови, фактично залишивши рішення суду без змін, судові витрати на правничу допомогу підлягають стягненню з відповідачів,відтак, на користь позивача підлягають стягненню судові витрати з ТОВ «Господарство «Левково» та ОСОБА_1 в рівних частках - по 3000 грн.
Керуючись ст.ст.374,376,382-384 ЦПК України , -
Постановив:
Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Господарство "Левково" задовольнити частково.
Рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 18 вересня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Стягнути на користь ПрАТ «Продовольча компанія «Поділля» з ОСОБА_1 та ТОВ «Господарство «Левково» по 3 000 грн правничої допомоги .
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий                                                                 С. Г. Копаничук 

судді:                                                                          В.В.Оніщук 

       В. П. Рибчинський