ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 638/18069/25
Номер провадження 22-ц/818/984/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,
за участю:
секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Харкова від 17 вересня 2025 року в складі судді Штих Т. В. по справі № 638/18069/25 за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту поширення недостовірної інформації, заінтересована особа Приватне підприємство «Автоентерпрайз» -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту поширення недостовірної інформації, заінтересована особа Приватне підприємство «Автоентерпрайз» (далі - ПП «Автоентерпрайз») .
Заява мотивована тим, що на веб-ресурсі «Миротворець» ( ІНФОРМАЦІЯ_6) розміщена стаття з назвою «ІНФОРМАЦІЯ_7» такого змісту: «Український завод Autoenterprise – виробник зарядних станцій для електрокарів у Харкові, пов`язаний із народним депутатом від партії "Слуга народу" ОСОБА_2 , починаючи із 2016 року постачав продукцію до РФ. А у 2021 році підприємство розпочало партнерство із кримським бізнесменом, який на базі харківської продукції розбудував мережу заправних станцій в Криму під егідою окупаційної "влади" півострова. Офіційний власник Autoenterprise - ОСОБА_1 , який згідно з офіційними даними ВР, до лютого 2024 року залишався помічником ОСОБА_2 на громадських засадах. З ОСОБА_1 , ще до походу в Раду, ОСОБА_2 роками просував цей бізнес, рекламував харківську розробку, заохочуючи інвестувати в неї мільйонну аудиторію свого блогу (до приходу в ВР ОСОБА_2 набув популярності завдяки youtube-автоблогу ІНФОРМАЦІЯ_8 - ред.) та усіляко афішував свою приналежність до цього бізнесу Код ДРФО: НОМЕР_1 Дата рождения: ІНФОРМАЦІЯ_2 : Україна, Харківська обл., м. Харків Джерела: ІНФОРМАЦІЯ_9; ІНФОРМАЦІЯ_10; ІНФОРМАЦІЯ_11 Центр «Миротворець» просить правоохоронні органи розглядати цю публікацію на сайті як заяву про вчинення цим громадянином усвідомлених діянь проти національної безпеки України, миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, а також інших правопорушень.»
Позивач зазначив, що він є власником ПП «Автоентерпрайз» ЄДРПОУ 40119580 та вказана інформація є недостовірною та такою, що порушує його честь, гідність та перешкоджає діловій репутації.
Зазначена вище стаття, значно ускладнює ведення робочої діяльності, оскільки потенційні робочі контрагенти, співробітники, державні органи, фінансові установи відмовляють заявнику у спільній співпраці, з підстав, що не бажають вести робочі справи із людиною, яка відповідно оскаржуваної статті має відношення до фінансування держави-агресора, фінансові установи та банки з цих самих підстав, відмовляють заявнику у проведенні фінансових транзакцій. 
Вказував, що встановити власників Інтернет-сайту «Центр дослідження ознак злочинів проти національної безпеки України, миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку «Миротворець» та автора статті «ІНФОРМАЦІЯ_7» опублікованої за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_3 не вбачається можливим, а тому Він не має іншої можливості підтвердити факт що має юридичне значення, а саме визнання інформації недостовірною та такою, що порушує честь, гідність та перешкоджає діловій репутації, окрім як звернення із такою заявою в порядку окремного провадження.
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив встановити юридичний факт, який має юридичне значення а саме, що інформація, яка розміщена на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_4 під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_7», опублікована ІНФОРМАЦІЯ_5 , є недостовірною та такою, що порушує честь, гідність та перешкоджає його діловій репутації як власника ПП «Автоентерпрайз».
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Харкова від 17 вересня 2025 року у справі відмовлено у відкритті провадження за заявою представника ОСОБА_1 .
Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що заява про встановлення факту недостовірної інформації та її спростування містить спір про особисте немайнове право, що виключає можливість її розгляду в порядку окремого провадження
На вказане судове рішення через систему «Електронний суд» 02 жовтня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мироненко Станіслав Станіславович, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин по справі, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду.
Апеляційна скарга мотивована неможливістю встановити власника інтернет сайту, на якому була поширена недостовірна інформація та автора статті, який її поширив, що обумовило необхідність звернення до суду із заявою в порядку окремого провадження.
В реєстраційних даних доменного імені https://myrotvorets.center на сторінках цього сайту не виявлено розміщених свідчень про власника сайту та контактними даними сайту вказано "Langley VA USA Warszawa Polska official@myrotvorets.center». Зазначений сайт не належить до публічних доменів українського сегменту мережі Інтернет. Також на сайті не виявлено свідчень про автора статті за зазначеними посиланнями, стаття була розміщена невідомою особою, яку неможливо ідентифікувати.
Інформація про домен https://myrotvorets.center зареєстрована 06 листопада 2015 року, однак детальна інформація про представника реєстранта, контактної особи з технічних питань відсутня. Статус домену зазначений «client transfer prohibited» («передача клієнта заборонена»), жодної інформації про власника сайту та домену https://myrotvorets.center в загальному доступі не має.
Вказував, що за наявності оновленої інформації про особу або осіб (автора статті або власника веб сайту), щодо яких в такому випадку виникне спір - суд не буде позбавлений можливості залишити заяву без розгляду.
30 жовтня 2025 року через систему «Електронний суд» ПП «Автоентерпрайз» подано письмові пояснення, в яких підприємство посилалось на те, що викладені на сайті https://myrotvorets.center твердження не підтверджені доказами, не мають офіційного джерела та подані у формі звинувачень, вони підлягають визнанню недостовірними.
Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судове засідання апеляційного суду сторони-учасники судового розгляду не з`явилися.
Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 05 лютого 2026 року, надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників: 
ОСОБА_1 - повернуто на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (т. 1, а.с. 73-74), крім того про день, час та місце судового засідання учасника повідомлено відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (т. 1, а.с. 65);
Адвокатом Мироненком Станіславом Станіславовичем, який діє в інтересах ОСОБА_1 , отримано в електронному кабінеті 29 жовтня 2025 року (т. 1, а.с. 63);
Приватним підприємством «Автоентерпрайз» отримано в електронному кабінеті 29 жовтня 2025 року (т. 1, а.с. 63).
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з такого. 
Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
У частині першій статті 293 ЦПК України зазначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (частина друга статті 293 ЦПК України).
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення визначені в частині першій статті 315 ЦПК України.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).
Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.
Отже, у порядку окремого провадження розглядаються справи за заявами фізичних осіб про встановлення фактів, якщо встановлення фактів не пов`язується з наступним вирішенням спору про право і чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 28 березня 2019 року у справі № 200/18232/18 (провадження № 61-2441св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 373/1890/19 (провадження № 61-6525св20), від 25 вересня 2024 року у справі № 757/19351/22-ц (провадження № 61-1564св23).
Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
При цьому недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких взагалі не було або які були, але відомості про них не відповідають дійсності. Крім того, законодавець уточнює, що негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка поширила таку інформацію, не доведе протилежне.
Таким чином, відповідно до частини другої статті 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності.
Захищаючи свої права, особа, щодо якої поширено недостовірну інформацію, має довести факт того, що таке поширення інформації порочить її честь, гідність і ділову репутацію.
Що стосується поширення негативної інформації в мережі інтернет, то відповідачем у такій справі є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту/порталу. При цьому саме позивач (людина, яка захищає своє чесне ім`я) зобов`язаний знайти і встановити дані цих осіб, оскільки ця інформація повинна бути відображена в позовній заяві.
Якщо ж автор поширеної інформації невідомий або його місце проживання/перебування встановити не вдається, якщо інформація має анонімний характер і доступ до сайту є вільним, то належним відповідачем у такій справі буде сам власник веб-сайту, на якому розміщувався інформаційний матеріал, оскільки саме цей власник ресурсу створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.
У пункті 6.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19) викладено висновок про те, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Згідно з усталеною практикою у сфері реєстрації і користування доменними іменами у мережі Інтернет, власником веб-сайту може бути інша особа, ніж реєстрант доменного імені, яким адресується такий веб-сайт. У таких випадках, власник веб-сайту визначається у договорі, укладеному з реєстрантом доменного імені. Інформація щодо власника веб-сайту може бути отримана у хостинг-провайдера веб-сайту.
У постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 439/1469/15-ц (провадження № 61-5189св18) вказано, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини третьої статті 175 ЦПК України). Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації.
Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 277 ЦК України судовий захист гідності, честі та ділової репутації внаслідок поширення про особу недостовірної інформації не виключається і в разі, якщо особа, яка поширила таку інформацію, невідома (наприклад, при направленні анонімних або псевдонімних листів чи звернень, смерті фізичної особи чи ліквідації юридичної особи, поширення інформації в мережі Інтернет особою, яку неможливо ідентифікувати, тощо). У такому випадку суд вправі за заявою заінтересованої особи встановити факт неправдивості цієї інформації та спростувати її в порядку окремого провадження. 
Така заява розглядається за правилами, визначеними розділом IV ЦПК України «Окреме провадження». У разі доведеності обставин, на які посилається заявник, суд лише констатує факт, що поширена інформація є неправдивою, та спростовує її. При цьому тягар доказування недостовірності поширеної інформації покладається на заявника, який несе витрати, пов`язані з її спростуванням. Встановлення такого факту можливо лише у тому разі, коли особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома. Якщо під час розгляду справи в порядку окремого провадження особа, яка поширила інформацію, щодо якої виник спір, стане відома, то суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. 
Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 504/4099/16-ц (провадження № 61-11424сво23).
У статті 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» зазначено, що веб-сайт - це сукупність даних, електронної (цифрової) інформації, інших об`єктів авторського права і (або) суміжних прав тощо, пов`язаних між собою і структурованих у межах адреси веб-сайту і (або) облікового запису власника цього веб-сайту, доступ до яких здійснюється через адресу мережі Інтернет, що може складатися з доменного імені, записів про каталоги або виклики і (або) числової адреси за Інтернет-протоколом; веб-сторінка - це складова частина веб-сайту, що може містити дані, електронну (цифрову) інформацію, інші об`єкти авторського права і (або) суміжних прав тощо; власник веб-сайту - це особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, і (або) отримувач послуг хостингу.
Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.
Звертаючись до суду заявою про встановлення факту поширення недостовірної інформації ОСОБА_1 посилався на відсутність інформації про автора публікації та власника сайту, знеособленість даних про реєстранта доменного імені в службі WHOIS, що обумовлює необхідність звернення з заявою в порядку окремного провадження.
Між тим, відповідно до відкритої інформації в мережі Інтернет хост myrotvorets.center обслуговується у хостинг-провайдера цього веб-сайту - Cloudflare, Іnc. місто Сан Франциско, IPНОМЕР_2 (https://2ip.io/ua/whois/).
Даних, що заявник завертався до зазначеного провайдера та йому було відмовлено у отриманні інформації матеріали справи не містять.
Також, як вбачається зі змісту оскаржуваної статті, то джерелами розміщеної інформації вказано:
ІНФОРМАЦІЯ_12
ІНФОРМАЦІЯ_13
ІНФОРМАЦІЯ_10
ІНФОРМАЦІЯ_14/.
Вказані статі розміщені на українських інтернет ресурсах, а тому ОСОБА_1 не позбавлений можливості встановити особу, що розповсюдила зазначену інформацію та звернутись з відповідним позовом.
Інші доводи апеляційної скарги на висновки суду не впливають, зводяться до необхідності переоцінки доказів, яким судом першої інстанції дана належна оцінка.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що судове рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, тому підстави для його скасування відсутні.
Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції немає.
Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Харкова від 17 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 09 лютого 2026 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина