К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2026 року місто Київ

справа № 382/447/25
апеляційне провадження № 22-ц/824/3563/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Саліхова В.В.,

суддів: Євграфової Є.П., Шкоріної О.І.,

за участю секретаря судового засідання: Алієвої Д.У.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Білана Романа Олексійовича на рішення Яготинського районного суду Київської області від 22 вересня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Савчака С.П., у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини,-

в с т а н о в и в :
У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив суд: визнати незаконним переміщення дитини ОСОБА_3 в Україну; зобов`язати відповідача ОСОБА_4 повернути дитину ОСОБА_3 до країни її постійного проживання - Республіка Чехія.
Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .Позивач, маючи посвідку на тимчасове проживання постійно проживає на території Республіка Чехія, у м. Брно. На території Республіка Чехія ОСОБА_3 проживала разом з ним та ОСОБА_4 , а після розлучення сторін дитина проживала з матір`ю. Дитина у 2022-2023 роках відвідувала дитячий садок у м. Брно, після цього навчалася в гімназії в 2А класі та була членом спортивного клубу в 2023/2024 навчальному році.
Внаслідок перешкоджання відповідачкою у спілкуванні позивача з дочкою, він звернувся до органу у справах сім`ї м. Брно. Позивачем було подано позов до суду та до рішення суду орган у справах сім`ї в м. Брно призначив тимчасовий регламент його побачень з дочкою (кожні другі вихідні).
24 січня 2025 року відповідачка, до рішення суду, без дозволу позивача та всупереч його батьківським правам, незаконно вивезла дочку в Україну порушуючи норми ст. 3, 12, 29 Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року та ст. 153, 155, 157 Сімейного кодексу України. 
Тобто відповідачка вивезла дитину з місця її проживання та навчання без дозволу батька, при наявності застосованих до неї заходів примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною.
Крім того, зазначає, що вивезення дитини ставить її життя та здоров`я в небезпеку у порівнянні з її проживанням у Республіці Чехія з огляду на військовий стан на території України та постійні обстріли території України зі сторони російської федерації.
Посилаючись на наведене, позивач просив позов задовольнити.
Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 22 вересня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Білан Р.О. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга обгрунтовано тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд не врахував положення статей 3,12,13 Гаазької конвенції, які встановлюють обов'язок держави забезпечити негайне повернення дитини, незаконно переміщеної або утримуваної в іншій державі.
Вказує, що відповідачка незаконно утримує дитину в Україні, що суперечить права батька, який мав спільне право на визначення місця проживання дитини.
Крім того, вказує, що суд безпідставно не визнав факт постійного проживання дитини у Чеській Республіці до моменту переміщення, що підтверджує застосування Конвенції. Суд помилково застосував критерії «інтересів дитини» у матеріальному вигляді (що має вирішуватися у підслідних органах чи на місці проживання), замість процедурного підходу Конвенції, яка вимагає повернення дитини для подальшого вирішення питання проживання компетентними органами держави звичного проживання.
Відтак, вважає, що суд першої інстанції помилково та поверхнево визначив місце звичного проживання, нерелевантно кваліфікував надану позивачем згоду та не встановив фактичного відмовлення від повернення кінцевого терміну - ці помилки матеріального характеру призвели до хибного застосування Конвенції.
Також зазначає, що суд неправомірно використав висновок органу опіки про недоцільність повернення дитини як самостійне підгрунтя для відмови в поверненні, не перевіривши його відповідність критеріям Конвенції. Такий висновок не може замінити аналіз конвенційних виключень.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Черних В.О. просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Зазначає, що перебування неповнолітньої дитини в Чеській Республіці було лише тимчасовоим, дозвіл батька на виїзд дітей було видано згідно чинних нормативних актів, що свідчить про визнання постійного місця проживання дитини на території України, а тому повернення матері з дитиною в Україну, не призвело до незаконного переміщення неповнолітньої, а свідчить лише про її повернення до місця постійного проживання дитини. Зауважує, що судом першої інстанції було правомірно враховано як висновок Виконавчого комітету Яготинської міської ради, як органу опіки та піклування щодо недоцільності повернення малолітньої ОСОБА_3 до батька в Чеську Республіку, оскільки таке повернення дитини може викликати у неї стресову ситуацію; на території України дитина має стислий зв`язок із матір`ю, родичами, навчальним закладом; дитина проживає в належних умовах, місце проживання, яке пропонує інший із батьків за кордоном є придатним, однак передбачає зміну умов спілкування, середовища та розрив соціальних зв`язків; на території Республіки Чехії дитина не має відповідного правового статусу, як постійного резидента; повернення дитини може порушити її право на стабільне середовище проживання та безпечне навчання; проживання дитини з матір`ю та її сестрою на даний час відповідає її найкращим інтересам, так і думку дитини - ОСОБА_3 , яка повідомила суду, що їй подобається проживати разом з мамою та сестрою в місті Яготині, вона має багато друзів в школі та поза її межами, не має бажання повертатися проживати до батька в Чеську Республіку.
В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 проти доводів апеляційної скарги заперечувала та просила залишити її без задоволення.
Представник ОСОБА_1 - адвокат Білан Р.О. в судове засідання не з'явився, надіслав клопотання про відкладення розгляду справи, пославшись на його участь в судовому засіданні в Одеському апеляційному суді.
Вирішуючи дане клопотання, колегія суддів, заслухавши думку представника відповідача, яка заперечувала щодо його задоволення, дійшла висновку наступних висновків.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Якщо представник не з`явився в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити справу по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представника особи чи самої особи, а неможливість вирішення справи у відповідному судовому засіданні.
Враховуючи, що дана справа була призначена до розгляду раніше, обмеження процесуального строку розгляду справи, достатність матеріалів для розгляду справи, належне та завчасне повідомлення про розгляд справи, суд апеляційної інстанції вважав за можливе відмовити в задоволенні вказаного клопотання та розглядати справу за відсутності представника позивача.
Заслухавши доповідь судді Саліхова В.В., пояснення представника відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в шлюбі з 05 серпня 2005 року по 19.09.2024 року. Шлюб між сторонами було розірвано за рішенням Яготинського районного суду Київської області від 19.08.2024 року у справі № 382/448/24 за позовною заявою ОСОБА_1 в якій він зазначив, що вони мають від шлюбу трьох дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , спору щодо місця проживання яких сторони не мають, за обопільною домовленістю діти будуть проживати з матір`ю. Фактично шлюбні відносини припинилися з листопада 2023 року та з цього часу вони разом не проживають.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та їх діти, в тому числі ОСОБА_3 є громадянами України.
Зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 в Україні є буд. АДРЕСА_1 , що підтверджується даними зазначеними в листі Яготинської міської ради від 12.03.2025 року № 06-13/1738, в судовому наказі Яготинського районного суду Київської області від 01.11.2023 року у справі № 382/1705/23 та в рішенні Яготинського районного суду Київської області від 19.08.2024 року у справі № 382/448/24.
Місце проживання ОСОБА_1 в Україні є кв. АДРЕСА_2 про що безпосередньо зазначено в позовній заяві, свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 від 24.09.2025 року, в судовому наказі Яготинського районного суду Київської області від 01.11.2023 року у справі № 382/1705/23, в рішенні Яготинського районного суду Київської області від 19.08.2024 року у справі № 382/448/24, в трудовому договорі, договорі про умови роботи в режимі домашнього офісу та договорі про оплату праці від 04.04.2022 року.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвами про їх народження від 30.09.2009 року (серія НОМЕР_2 ), 06.07.2017 року (серія НОМЕР_3 ).
ОСОБА_7 та ОСОБА_3 фактично проживають з матір`ю - ОСОБА_2 з дідом ОСОБА_8 та бабою ОСОБА_9 в житловому будинку АДРЕСА_3 та мають окремі кімнати, що підтверджується актом обстеження складеним 07.04.2025 року депутатом Яготинської міської ради Вороною І.А.
За характеристикою Яготинського ліцею № 3 Яготинської міської ради ОСОБА_10 навчається в ліцеї з ІІ семестру 2024-2025 навчального року. Адаптація пройшла успішно, дівчинка влилася в колектив, зарекомендувала себе старанною, здібною, комунікабельною ученицею. Уміє логічно мислити, аналізувати, робити правильні висновки на свій вік. Класний керівник знайома лише з мамою ОСОБА_11 , мама цікавиться навчанням дитини і відповідально ставиться до її виховання. Навчання ОСОБА_3 в 2-Б класі Яготинського ліцею № 3 Яготинської міської ради підтверджується довідкою вказаного закладу від 06.02.2025 року № 55.
За висновком психолога за результатами психологічного обстеження учениці Яготинського ліцею № 3 Яготинської міської ради Гундарцевої Діани від 15.09.2025 року вона почала навчатися в ліцеї з лютого 2025 року. Адаптація до нового навчального закладу та до колективу однолітків пройшла успішно, дівчинка стала частиною колективу, зарекомендувала себе як старанна, зібрана, комунікабельна учениця. Виявила хороші здібності по засвоєнню навчального матеріалу: стійка увага, гарна пам`ять, мовлення і словниковий запас відповідають віковій нормі, вміє логічно мислити, аналізувати та узагальнювати. Високий рівень мотивації до навчання. Діана має схильність до предметів гуманітарного та природничого циклу.
Мама супроводжує навчання і виховання дитини: цікавиться навчанням, надає необхідну підтримку і допомогу. Дівчинка забезпечена всім необхідним для навчання, завжди доглянута і охайна.
Учениця стримана, доброзичлива, тактовна, чуйна, емпатійна, вихована, поводить себе завжди адекватно ситуації. Під час літніх канікул ОСОБА_11 відвідала ОСОБА_12 . Двчинка отримує достатньо турботи, емоційної стійкості і опори.
ОСОБА_3 забезпечена первинною медичною допомогою в Комунальному некомерційному підприємстві Яготинської міської ради «Яготинський центр первинної медико-санітарної допомоги» відповідно до декларації про вибір лікаря, який надає первину медичну допомогу від 25.12.2024 року, яка укладена законним представником - ОСОБА_2 .
ОСОБА_2 працює в Приватному підприємстві «Березівське-58» на посаді фахівця з земельних питань з 07.02.2025 року, що підтверджується довідкою вказаного підприємства від 05.03.2025 року № 6. Одночасно ОСОБА_2 зареєстрована фізичною особою-підприємцем, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 14.02.2025 року. Крім того, ОСОБА_2 працює на посаді завідувача відбіркової комісії в Яготинському інституті Прат «ВНЗ» МАУП та викладачем англійської мови в Фаховому коледжі при Яготинському інституті Прат «ВНЗ» МАУП, що підтверджується довідкою Яготинського інституту Прат «ВНЗ» МАУП від 19.09.2025 року № 60.
У власності ОСОБА_2 є чотирикімнатна квартира загальною площею 80,4 кв.м., житловою площею 53,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.12.2015 року.
ОСОБА_2 за медичною допомогою в наркологічний та психіатричний кабінет КНП ЯМР «Яготинська центральна міська лікарня» не зверталася, що підтверджується відповідними довідками вказаного закладу від 07.04.2025 року.
ОСОБА_2 позитивно характеризується за місцем фактичного проживання, що підтверджується характеристикою депутата Яготинської міської ради Ворони І.А. від 07.04.2025 року.
За трудовим договором, договором про умови роботи в режимі домашнього офісу та договору про оплату праці від 04.04.2022 року ОСОБА_1 , який постійно проживає за адресою: АДРЕСА_2 з 01.05.2022 року, безстроково, є співробітником компанії AIS Servis, s.r.o. та працює в режимі домашнього офісу (зобов`язаний забезпечити виконання роботи в робочі дні з 6.00 до 22.00, має бути доступним на робочому мобільному телефоні та робочій електронній пошті) з посадовою заробітною платою 150 000 крон на місяць.
З ОСОБА_1 за судовим наказом Яготинського районного суду Київської області від 01.11.2023 року у справі № 382/1705/23 стягуються аліменти на утримання дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 у розмірі частки від всіх видів його доходів, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дітей відповідного віку, щомісячно, починаючи з 23 жовтня 2023 року і до досягнення дітьми повноліття.
За розрахунком заборгованості наданим старшим державним виконавцем Логвиновською Каріною щодо стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей заборгованість станом на 01.09.2025 року відсутня. З жовтня 2023 по січень 2024 року ОСОБА_1 не сплачував аліменти на утримання дітей маючи відповідну заборгованість.
За заявою ОСОБА_1 , підпис якого засвідчено ІНФОРМАЦІЯ_7 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу внаслідок вчинення його в присутності нотаріуса, він дає свою згоду на тимчасову поїздку за кордон до Республіки Польщі, Чеської Республіки та країн Шенгенського договору та Європейського союзу на навчання у період з 20.07.2023 року по 20.07.2025 року, його дітям ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі матері ОСОБА_4 , яка протягом часу перебування дітей за кордоном несе відповідальність за їх життя та здоров`я, захист їх прав та законних інтересів, у тому числі невікладної медичної допомоги у випадку необхідності та яка забезпечить своєчасне повернення їх до України після закінчення терміну перебування за кордоном.
ОСОБА_10 та ОСОБА_13 в Чеській Республіці мали дозволи на проживання 001426542, 001426543 від 02.05.2023 року строком до 05.04.2025 року, тип - довгострокове проживання, що також підтверджується даними витягу з бази данних з реєстру населення від 13.02.2025 року.
ОСОБА_10 до 24.01.2025 року навчалася в дитячому садку Важка, в початковій школі та дитячому садку Брно та була членом спортивного клубу, що підтверджується довідками про навчання від 17.02.2025
ОСОБА_2 для забезпечення свого проживання та проживання дітей орендувала житлову одиницю в АДРЕСА_5 з орендною платою 31 000 чеських крон з місячними авансами за енергію та послуги 7 000 чеських крон, що підтверджується договором оренди від 30.12.2024 року строком до 31.08.2025 року..
ОСОБА_2 за трудовим договором та визначенням заробітної плати від 16.08.2023 року в Чеській Республіці була працівником FNZ (Europe) Designated Activity Company з місячною заробітною платою 65 000 чеських крон.
За експортом історій фінансових операцій ОСОБА_1 він здійснював перерахування коштів в 2023 році ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 .
За страховим полісом для групового комплексного медичного страхування іноземців внаслідок їх перебування на території Чеської Республіки № 5221182384 від 20.02.2023 року ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 у випадку захворювань були застраховані для надання їм медичних послуг з 06.04.2023 по 05.04.2025 року.
За постановою Міського суду у Брно у справі № 40 Р 29/2024-94 від 24.02.2025 року суд визнав свою міжнародну непідсудність/недоцільність у справі за позовом ОСОБА_20 щодо визначення порядку спілкування з неповнолітньою дочкою ОСОБА_21 , зміни виконання батьківських прав та обов`язків і виплати аліментів, повернення неповнолітньої до місця її постійного проживання, визначення початкової школи.
За вказаною постановою ОСОБА_22 звернувся з поданням з вимогою винесення рішення, яким суд має врегульовати його контакти з неповнолітньою ОСОБА_11 , як у звичайний період, так і під час канікул зазначивши, що переїхав до Чеської Республіки разом з сім`єю через отримання роботи. Має дійсний дозвіл на проживання до 22.04.2025 року на підставі «синьої картки» ЄС. Два роки тому він припинив спільне проживання з матір`ю дитини. Відтоді всі їхні діти перебувають на вихованні матері, а він сплачує аліменти в загальному розмірі 46 000 чеських крон. До серпня 2024 року контакти з неповнолітньою ОСОБА_11 відбувалися за домовленістю - раз на два тижні.
За поданням отриманим судом 10.02.2025, батько доповнив свою початкову заяву, вимагаючи, щоб суд ухвалив рішення, яким передав би неповнолітню під його опіку, зобов`язав матір повернути дитину до її звичного місця проживання - міста Брно - протягом 7 днів із дня набранням рішенням законної сили, а також визначив, що неповнолітня буде відвідувати початкову школу та дитячий садок у місті Брно за певною адресою.
Ухвалою Міського суду в Брно від 5 лютого 2025 року були відхилені заяви батька щодо заборони виїзду неповнолітньої, зобов`язання матері повернути дитину до місця її звичайного проживання та визначення, що неповнолітня буде відвідувати ЗОШ і дитячий садок за певною адресою, а також відхилене клопотання батька щодо заборони матері заважати зустрічам батька з неповнолітньою ОСОБА_11 .
Під час судового засідання 11.02.2025 року батько підтвердив, що надав матері дозвіл на виїзд неповнолітніх з України до Чехії виключно для навчання на обмежений період - до 07/2025. Конкретна дата повернення не була визначена, було зазначено лише максимально можливий термін перебування, тобто згода діяла до 07/2025. Із узгодженої заяв батьків випливає, що мати разом із неповнолітньою повернулася в Україну в січні 2025 року та припинила навчання дитини в школі Брно з 24 січня 2025 року через закінчення перебування неповнолітньої на території Чехії.
Внаслідок перебування неповнолітньої в Чеській Республіці, яке було лише тимчасовим, дозвіл батька на виїзд дітей вимагається українськими нормативними актами навіть для короткострокового виїзду, а тому якщо мати з неповнолітньою повернулася в Україну в січні 2025 року, це не призвело до незаконного переміщення неповнолітньої. В цій справі немає міжнародної юрисдикції чеських судів для розгляду та ухвалення рішення і тому суд припинив провадження в повному обсязі.
За заявою ОСОБА_1 , який тимчасово проживає в Чеській Республіці, підпис якого засвідчено ІНФОРМАЦІЯ_8 він дає свою згоду на тимчасові поїздки до Чеської Республіки та інших країни Шенгенської угоди, з метою навчання, відпочинку, культури, туризму його неповнолітніх дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 06 червня 2025 року по ІНФОРМАЦІЯ_9 . Поїздки будуть здійснюватися у супроводі ОСОБА_23 , якій надає повноваження вирішувати під час поїздок, усі питання, що стосуються життя та здоров`я його дітей.
За рішенням Виконавчого комітету Яготинської міської ради від 26.08.2025 року № 350 визнано недоцільним повернення малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка є громадянкою України до Республіки Чехії. Рішення обґрунтоване висновком про те, що повернення дитини може викликати у неї стресову ситуацію. На території України дитина має стислий зв`язок із матір`ю, родичами, навчальним закладом. Дитина проживає в належних умовах, місце проживання, яке пропонує інший із батьків за кордоном є придатним, однак передбачає зміну умов спілкування, середовища та розрив соціальних зв`язків. На території Республіки Чехії дитина не має відповідного правового статусу, як постійного резидента. Повернення дитини може порушити її право на стабільне середовище проживання та безпечне навчання. Проживання дитини з матір`ю та її сестрою на даний час відповідає її найкращим інтересам.
Внаслідок проведеної бесіди з ОСОБА_3 вона повідомила, що їй подобається проживати разом з мамою та сестрою в місті Яготині, вона має багато друзів в школі та поза її межами, не має бажання повертатися проживати до батька в Чеську Республіку.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що виїзд ОСОБА_3 з матір`ю ОСОБА_2 з Чеської Республіки до держави їх постійного проживання - України був правомірним та не порушував вимоги ст. 3, 5, 12, 13 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей та ст. 153, 155, 157 СК України.
Одночасно суд погодився з висновком Виконавчого комітету Яготинської міської ради, як органу опіки та піклування щодо недоцільності повернення малолітньої ОСОБА_3 до батька в Чеську Республіку, оскільки таке повернення може створити для дитини нестерпну обстановку. При цьому суд врахував, що ОСОБА_3 досягла всього восьми років та протягом цього часу вона постійно проживала з матір`ю, яка нею опікувалася в повній мірі в порівнянні з опікою, яку безпосередньо надавав батько. Дитина перебуває на даний час в звичному для неї мовному середовищі та поряд з нею перебувають члени її сім`ї та інші родичі.
Суд зазначив, що на території України відбуваються бойові дії, але саме місце проживання дитини в м. Яготині Бориспільського району значно віддалене від зони активних бойових дій та не перебуває під повітряними атаками ворожих сил.
Крім того, суд врахував і думку дитини, яка бажає залишитися жити в Україні та її думка відповідає її інтересам за даних обставин умов життя та на даному етапі її віку та розвитку.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Спірні правовідносини виникли у зв`язку з пред`явленням батьком малолітньої дитини вимоги про її повернення до Чеської Республіки згідно з правилами Гаазької конвенції 1980 року.
Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, порядок та умови захисту дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування урегульовані положеннями Гаазької конвенції 1980 року, до якої Україна приєдналася згідно із Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-IV «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей».
Гаазька конвенція 1980 року захищає дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування на території іншої держави та спрямована на забезпечення невідкладного повернення дітей до держави їхнього постійного проживання.
Відповідно до частини першої статті 3 Гаазької конвенції 1980 року переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо:
a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та
b) у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.
За змістом частини другої статті 3 Гаазької конвенції 1980 року права піклування, про які йдеться у пункті «а», можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.
Отже, виходячи зі змісту Гаазької конвенції 1980 року, для прийняття рішення про повернення дитини потрібно встановити:
по-перше, що дитина постійно мешкала в договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частини першої статті 3 цієї Конвенції);
по-друге, що переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції);
по-третє, що заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції).
Місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримання дитини одним із батьків, наділеним правами спільного піклування, порушує інтереси та права дитини, а також права іншого з батьків на піклування про дитину, без згоди якого/якої відбулася зміна місця проживання дитини.
Згідно з частиною першою статті 12 Гаазької конвенції 1980 року визначено, що якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.
У частині другій статті 12, частинах першій, другій статті 13 та статтею 20 Гаазької конвенції 1980 року визначений вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання.
Обов`язок доведення існування підстав для відмови у поверненні дитини зазначена Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини (особу, яка заперечує проти повернення дитини).
За змістом частини другої статті 12 Гаазької конвенції 1980 року судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.
На доведення того, що дитина прижилася у своєму новому середовищі, можуть наводитися такі факти: дитина відвідує дошкільний навчальний заклад - садок, різноманітні гуртки; за дитиною здійснюється медичний догляд; у дитини є свої друзі, захоплення; дитина має сталі сімейні зв`язки; відбулася зміна мови спілкування та інші факти, які підтверджують, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини тощо.
У поверненні дитини відповідно до положень статті 12 Гаазької конвенції 1980 року може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави (тобто в якій дитина фактично перебуває) в галузі захисту прав людини й основних свобод, про що йдеться у статті 20 цієї Конвенції.
Статтею 13 Гаазької конвенції 1980 року передбачено, що судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що:
а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримання, або дали згоду на переміщення або утримання, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримання;
b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.
Зазначені факти підлягають оцінці у сукупності з дотриманням якнайкращих інтересів дитини як на теперішній час, так і в майбутньому, оцінкою думки дитини, якщо вона досягла відповідного віку й рівня зрілості, оцінки сімейної ситуації загалом, проведення збалансованого та розумного зважування інтересів учасників справи тощо.
У статті 50 Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей (далі - Гаазька конвенція 1996 року), до якої Україна приєдналася згідно із Законом України від 14 вересня 2006 року № 136-V «Про приєднання України до Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей», зазначено, що ця Конвенція не впливає на застосування Гаазької конвенції 1980 року у відносинах між сторонами обох Конвенцій. Однак ніщо не перешкоджає застосуванню положень цієї Конвенції для цілей повернення дитини, яка була протиправно переміщена або утримувалася, чи для надання права на спілкування.
Отже, наведене правило передбачає можливість паралельного застосування обох Гаазьких конвенцій для цілей повернення дитини, яка була протиправно переміщена або утримувалася.
Гаазька конвенція 1996 року не замінює і не вносить змін у механізм, встановлений Гаазькою конвенцією 1980 року для дій у ситуаціях міжнародного викрадення дітей. Навпаки, Гаазька конвенція 1996 року доповнює та посилює Гаазьку конвенцію 1980 року стосовно деяких аспектів. Це означає, що низка її положень можуть бути використані як доповнення до Гаазької конвенції 1980 року, коли остання застосовується до конкретної справи.
Правила стосовно юрисдикції, які містяться у главі ІІ Гаазької конвенції 1996 року, створюють загальний підхід до юрисдикції, що забезпечує визначеність для сторін і може таким чином сприяти запобіганню спроб пошуку «зручного» суду через міжнародне викрадення дітей.
Гаазька конвенція 1980 року продовжує застосовуватися до відносин між договірними державами Гаазької конвенції 1996 року, які є також учасниками Гаазької конвенції 1980 року.
Гаазька конвенція 1996 року доповнює і посилює Гаазьку конвенцію 1980 року, встановлюючи чіткі межі для здійснення юрисдикції, у тому числі у виключних випадках, коли у поверненні дитини відмолено або повернення не запитано. Гаазька конвенція 1996 року укріплює Гаазьку конвенцію 1980 року, підкреслюючи первинну роль органів влади Договірної держави постійного місця проживання дитини у прийняття рішень про заходи, які можуть бути необхідні для довгострокового захисту дитини.
Такий підхід у розумінні співвідношення цих Конвенцій підтримується положеннями «м`якого права» (пункти 13.1, 13.2, 13.5, 13.6 Практичного посібника застосування Гаазької конвенції 1996 року Постійного бюро Гаазької конференції з міжнародного приватного права, 2014 рік), а також офіційним тлумаченням, наданим Постійним бюро Гаазької конференції.
За правилами Гаазької конвенції 1996 року у випадку викрадення держава, в якій дитина зазвичай проживала безпосередньо перед переміщенням або утримуванням, зберігає юрисдикцію відповідно до статті 5, за умови дотримання певних умов відповідно до статті 7 цієї Конвенції. Стаття 7 Гаазької конвенції 1996 року встановлює форму збереження юрисдикції держави, в якій дитина мала звичайне місце проживання безпосередньо до переміщення чи утримування. Правила статті 6 Гаазької конвенції 1996 року застосовуються у випадках, коли неможливо встановити постійне місце проживання дитини.
Визначення, яке із правил підвідомчості спору підлягає застосуванню, залежить від встановлених фактичних обставин, зокрема, місця постійного проживання дитини, його зміни чи ненабуття такого місця дитиною.
Відповідно до статті 5 Гаазької конвенції 1996 року судові або адміністративні органи Договірної Держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини.
З урахуванням статті 7 зазначеної Конвенції у разі зміни звичайного місця проживання дитини на іншу Договірну Державу, юрисдикцію мають органи держави нового звичайного місця проживання.
Стаття 5 Гаазької конвенції 1996 року містить загальне правило стосовно юрисдикції, яке полягає в тому, що заходи захисту дітей мають бути вжиті судовими або адміністративними органами держави місця постійного проживання дитини.
Поняття «місце постійного проживання» не визначене цією Конвенцією, оскільки таке місце проживання дитини має визначатися Договірними Державами в кожному конкретному випадку на підставі фактичних обставин.
Звичайне місце проживання підтверджується: відвідуванням дошкільного навчального закладу - садка, школи, різноманітних гуртків; за результатами встановлення таких обставин: за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо.
Звичайне місце проживання відповідає місцю, яке відображає певний ступінь інтеграції дитини в соціальне і сімейне середовище. З цією метою, зокрема, повинні братися до уваги тривалість, регулярність, умови і причини перебування на території держави-члена і переїзду сім`ї в цю державу, громадянство дитини, місце і умови відвідування школи, мовні знання, а також сімейні та соціальні відносини дитини в цій державі.
Враховуючи вказані норми міжнародного і цивільного права, а також те, що на момент пред`явлення позову, малолітня ОСОБА_3 проживає на території України разом із матір`ю, що свідчить про те, що Україна є звичайним місцем її проживання в розумінні частини першої статті 5 Гаазької конвенції 1996 року, спір між сторонами підлягає під юрисдикцію суддів України.
При вирішенні цієї категорії справ необхідно керуватися дотриманням найкращих інтересів дитини, перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 18 червня 2014 року у справі № 6-58цс14.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини 1989 року), держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Частиною першою статті 9 Конвенції про права дитини 1989 року передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонічний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція 1950 року).
Відповідно до статті 8 цієї Конвенції 1950 року кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.
Так, рішенням від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) у справі «М.С. проти України» ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції 1950 року, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.
У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.
При цьому, при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.
Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини.
Стосовно питання про співвідношення між Конвенцією про права дитини 1989 року Гаазькою Конвенцією 1980 року ЄСПЛ уже зазначав, що у сфері міжнародного викрадення дітей зобов`язання, які накладаються статтею 8 на Договірні держави, повинні тлумачитися у світлі вимог Гаазької конвенції 1980 року (справа «Ignaccolo-Zenide», § 95; «Iglesias Gil та A.U.I. проти Іспанії», № 56673/00, § 51; та «Maumousseau та Washington», § 60) і вимог Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (справи «Maire», § 72; «Maumousseau та Washington», і «Neulinger та Shuruk», § 132), а також відповідних норм і принципів міжнародного права, застосовних у відносинах між Договірними державами (справа «Demir та Baykara проти Туреччини», № 34503/97, § 67).
Цей підхід включає в себе комбіноване і гармонійне застосування міжнародних документів, зокрема, Конвенції про права дитини 1989 року та Гаазької Конвенції 1980 року, беручи до уваги їх мету і наслідки для захисту прав дітей та батьків.
Вирішальним питанням є те, чи було забезпечено в межах свободи розсуду, що надається державам у таких питаннях, справедливий баланс, який повинен існувати між конкуруючими інтересами, що стоять на кону: інтереси дитини, батьків та громадського порядку (справа «Maumousseau та Washington», § 62), беручи при цьому до уваги те, що найкращі інтереси дитини повинні отримати першочергову увагу і що цілі попередження та негайного повернення відповідають певній концепції «найкращих інтересів дитини». Принцип додержання найкращих інтересів дитини також закладений і в Гаазькій конвенції 1980 року. Неповернення дитини до країни проживання іноді може бути виправдане в силу об`єктивних причин, які відповідають інтересам дитини, на які вказують передбачені у цій Конвенції виключення, зокрема, у випадку серйозного ризику того, що повернення дитини завдасть їй фізичної чи психічної шкоди.
Задля досягнення означеної вище легітимної мети та найкращого задоволення інтересів дитини за існування встановленого судом на підставі належних, допустимих і достатніх доказів серйозного ризику того, що повернення дитини поставить її під загрозу заподіяння шкоди психіці, відмова у позові є виправданою.
Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 13 квітня 2021 року у справі № 2-4237/12 (провадження № 14-21звц21) про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у зв`язку із встановленням ЄСПЛ у рішенні у справі «Сатановська та Роджерс проти України» (Satanovska and Rodgers v. Ukraine, заява № 12354/19) порушення Україною міжнародних зобов`язань за статтею 8 Конвенції 1950 року при вирішенні судом справи.
У рішенні ЄСПЛ від 26 листопада2013 року (заява № 27853/09) у справі
«Х проти Латвії», зазначено, що гармонійне тлумачення Європейської конвенції та Гаазької конвенції 1980 року може бути досягнуте за умови дотримання наступних двох умов. По-перше, запитуваний суд повинен по-справжньому брати до уваги фактори, які можуть становити виключення до негайного повернення дитини в застосування статей 12, 13 і 20 зазначеної конвенції, особливо якщо вони згадуються однією із сторін судового провадження. Такий суд потім повинен ухвалити рішення, яке є достатньо аргументованим з цього питання, з тим щоб суд мав змогу перевірити, що ці питання були належним чином розглянуті. По-друге, ці фактори повинні бути оцінені у світлі статті 8 Конвенції 1950 року (справа «Neulinger та Shuruk», § 133) (§ 106).
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що спірні правовідносини необхідно вирішувати виходячи із найкращих інтересів малолітньої дитини.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).
Згідно з частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Встановлено, що сторони по справі є громадянами України. Перебували в зареєстрованому шлюбі із 5 серпня 2005 року по 19 серпня 2024 року. 
Сторони по справі мають трьох дітей - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , які від свого народження є громадянами України. 
Так, у 2021 році відповідачка на прохання позивача, який розпочав свою роботу в Чеській Республіці, переїхала разом із дітьми до Чеської Республіки. 
Шлюб між сторонами було розірвано за рішенням Яготинського районного суду Київської області від 19.08.2024 року у справі № 382/448/24 за позовною заявою ОСОБА_1 в якій він зазначив, що вони мають від шлюбу трьох дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , спору щодо місця проживання яких сторони не мають, за обопільною домовленістю діти будуть проживати з матір`ю. Фактично шлюбні відносини припинилися з листопада 2023 року та з цього часу вони разом не проживають. 
ОСОБА_3 починаючи з листопада 2023 року проживала з матір`ю ОСОБА_2 (що також підтверджує договір оренди від 30.12.2024 року строком до 31.08.2025 року, відповідно до якого ОСОБА_2 для забезпечення свого проживання та проживання дітей орендувала житлову одиницю в АДРЕСА_5 з орендною платою 31 000 чеських крон з місячними авансами за енергію та послуги 7 000 чеських крон), а позивач проживав окремо від них, що також підтверджується рішенням Яготинського районного суду Київської області від 19.09.2024 року у справі № 382/448/24 щодо розірвання шлюбу між сторонами. 
Отже, місцем проживання ОСОБА_3 є місце проживання її матері ОСОБА_2 та спір між сторонами щодо визначення її місця проживання з кимось із них був відсутній.
Факт саме тимчасового проживання за межами України підтверджується нотаріальною заявою позивача від 12 липня 2023 року.
Оскільки позивач давав свою згоду на тимчасову поїздку за кордон (на період навчання дітей) та зобов`язував мати дітей - ОСОБА_4 - повернути дітей до України; а також враховуючи, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України, не має документу, який дає їй право на постійне місце проживання на території Чеської Республіки, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність незаконності повернення дитини до країни свого постійного проживання. 
Крім того, слід зауважити, що неповнолітні діти - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 02.05.2023 року народження‚ мали дозвіл на тимчасове проживання на території Чеської Республіки, що підтверджується дозволами на проживання №001426542 та №001426543, які закінчилися 05.04.2025 року. 
За таких обставин, перебування неповнолітньої в Чеській Республіці, було лише тимчасовим, що свідчить про визнання постійного місце проживання дитини на території України, а тому повернення матері з дитиною в Україну, не призвело до незаконного переміщення неповнолітньої, а свідчить лише про її повернення до місця постійного проживання дитини. 
Ухвалою Міського суду в Брно від 5 лютого 2025 року були відхилені заяви позивача щодо заборони виїзду неповнолітньої, зобов`язання матері повернути дитину до місця її звичайного проживання та визначення, що неповнолітня буде відвідувати ЗОШ і дитячий садок за певною адресою, а також відхилене клопотання батька щодо заборони матері заважати зустрічам батька з неповнолітньою ОСОБА_11 . Із узгодженої заяв батьків випливає, що мати разом із неповнолітньою повернулася в Україну в січні 2025 року та припинила навчання дитини в школі Брно з 24 січня 2025 року через закінчення перебування неповнолітньої на території Чехії. Внаслідок перебування неповнолітньої в Чеській Республіці, яке було лише тимчасовим, дозвіл батька на виїзд дітей вимагається українськими нормативними актами навіть для короткострокового виїзду, а тому якщо мати з неповнолітньою повернулася в Україну в січні 2025 року, це не призвело до незаконного переміщення неповнолітньої. В цій справі немає міжнародної юрисдикції чеських судів для розгляду та ухвалення рішення і тому суд припинив провадження в повному обсязі. Той факт, що на період проживання дитини в Чеській Республіці вона мала відповідну медичну страховку та відвідувала дошкільний заклад, свідчить лише про те, що мати забезпечила належні умови тимчасового перебування дитини за кордоном, відповідно до вимог законодавства приймаючої держави. Зазначені обставини не підтверджують зміну місця її постійного проживання, а є лише проявом виконання матір`ю батьківських обов`язків щодо турботи, розвитку та безпеки дитини під час тимчасової поїздки. Таким чином, вказані дії не можуть розцінюватися як намір змінити державу постійного проживання неповнолітньої, а тим більше - як підстава вважати повернення дитини до України незаконним.
За рішенням Виконавчого комітету Яготинської міської ради від 26.08.2025 року № 350 визнано недоцільним повернення малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка є громадянкою України до Республіки Чехії. Рішення обґрунтоване висновком про те, що повернення дитини може викликати у неї стресову ситуацію. На території України дитина має стислий зв`язок із матір`ю, родичами, навчальним закладом. Дитина проживає в належних умовах, місце проживання, яке пропонує інший із батьків за кордоном є придатним, однак передбачає зміну умов спілкування, середовища та розрив соціальних зв`язків. На території Республіки Чехії дитина не має відповідного правового статусу, як постійного резидента. Повернення дитини може порушити її право на стабільне середовище проживання та безпечне навчання. Проживання дитини з матір`ю та її сестрою на даний час відповідає її найкращим інтересам.
Внаслідок проведеної бесіди з ОСОБА_3 вона повідомила, що їй подобається проживати разом з мамою та сестрою в місті Яготині, вона має багато друзів в школі та поза її межами, не має бажання повертатися проживати до батька в Чеську Республіку.
З огляду на викладене, суд, встановивши фактичні обставини у справі,
від яких залежить правильне вирішення спору, виходячи із найкращих інтересів дитини, дійшов правильного висновку про те, що малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уже прижилася у своєму новому середовищі, в якому знаходиться майже рік, відвідує гімназію, перебуває на обліку у сімейного лікаря, сім`я забезпечена житлом 
з усіма зручностями, дитина має свою власну кімнату, а його мати працевлаштована та має стабільний дохід. Натомість, доказів створення позивачем належних умов для проживання дитини та її розвитку у Чеській Республіці суду не надано. 
Крім того, судом вірно враховано тісний емоційний та психологічний зв`язок, який існує між матір`ю та донькою. Можлива розлука доньки, якій наразі вісім років, із матір`ю і зміна місця проживання з України до Чеської Республіки, де він не має із родини нікого крім батька, не володіє чеською мовою, оскільки розуміє лише українську мову, яку чує від матері і сімейного середовища, від вчителів та своїх друзів, з якими спілкується під час гри, буде для неї стресовою, фруструючою ситуацією, яка призведе до порушення розвитку мовлення та негативно вплине на неї як психологічний так і на фізичний розвиток.
При цьому у своєму віці ОСОБА_11 має коло значущих для неї людей, це люди, які становлять її сімейне оточення, у процесі взаємодії з якими відбувається процес соціальної та тендерної ідентичності, до яких вона емоційно прив`язана і з якими постійно взаємодіє. Так само до кола таких людей можна віднести вчителів та її друзів, з якими грається та спілкується.
Отже, існують реальні ризики того, що повернення дитини до Чеської Республіки негативно вплине на дитину, спричинить їй психічну шкоду та не сприятиме забезпеченню якнайкращих її інтересів. При цьому малолітня ОСОБА_3 є громадянкою України. На час розгляду справи дитині виповнилось вісім років, із яких більшість часу проживала в Україні, занадто прив`язана до матері.
Доводи апеляційної скарги, про те, що суд не врахував положення статей 3,12,13 Гаазької конвенції, які встановлюють обов`язок держави забезпечити негайне повернення дитини, незаконно переміщеної або утримуваної в іншій державі, колегія суддів відхиляє, оскільки вони не спростовують висновків суду.
Твердження в апеляційній скарзі про те, що відповідачка незаконно утримує дитину в Україні, що суперечить правам батька, який мав спільне право на визначення місця проживання дитини, колегія суддів вважає безпідставними, суд правильно врахував ряд факторів емоційного, матеріального та медичного характеру, дослідив всі докази та надав справедливу оцінку балансу інтересів сторін у світлі як найкращого врахування інтересів дитини.
Дослідивши надані сторонами докази, надавши їм правову оцінку відповідно до вимог статті 89 ЦПК України колегія суддів вважає, що малолітня дитина сторін у справі уже прижилася у своєму новому середовищі, в якому знаходиться майже рік, а тому повернення дитини загрожує заподіяння їй психічної шкоди й створить для неї нетерпиму обстановку (пункт b статті 13 Гаазької Конвенції 1980 року). Отже, відповідачка надала достатні й належні докази, які судом оцінено у сукупності та взаємозв`язку із іншими доказами, на спростування позову, що є її процесуальним обов`язком.
Посилання позивача на порушення його прав як батька малолітньої дитини не є підставою для скасування судових рішень, оскільки рішення суду у справі про повернення сина до держави її постійного проживання повинно забезпечувати не тільки права одного з батьків, а й відповідати найкращим інтересам дитини. При цьому відсутні будь-які перешкоди участі позивача у житті доньки та відвідування її за місцем проживання дитини.
Інші доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
З огляду на наведене, оскільки суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення Яготинського районного суду Київської області від 22 вересня 2025 року - без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Білана Романа Олексійовича - залишити без задоволення.
Рішення Яготинського районного суду Київської області від 22 вересня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 січня 2026 року.

Головуючий:

Судді: