ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/1331/24                                        Головуючий суддя І інстанції Афанасьєв В. О.
Провадження № 22-ц/818/1868/25                                Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Інші справи позовного провадження 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 грудня 2025 року                                                                                       м. Харків
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого                                                        Яцини В.Б.
суддів колегії                                                Мальованого Ю.М.,  Маміної О.В.,
за участю секретаря судового засідання            Шевцової К.Є.,
               
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківської міської ради на рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 грудня  2024 року, у справі № 643/1331/24, за позовом ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 до Харківської міської ради, третя особа: ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу,
в с т а н о в и в :
У лютому 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, з ОСОБА_4 з 1992 року по день смерті останнього ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Заява мотивована тим, що з 1992 року ОСОБА_2 проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 , у батьків позивача за адресою: АДРЕСА_1 , вели спільне господарство, проводили ремонти квартири, купували все необхідне.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер. ОСОБА_2 здійснила організацію та проведення поховання.
Вказала, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу впродовж 30 років, то заявник має право на спадкування після смерті останнього. Встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу заявниці необхідне для отримання спадщини.
З урахуванням вищевикладеного просила встановити факт проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживали однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу більш як 5 років до часу відкриття спадщини в період часу з 09.05.1992 по 22.11.2023 рік. 
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2024 року позов задоволено.
Встановлено факт, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу в період часу з 09.05.1992 по ІНФОРМАЦІЯ_1 . 

В апеляційній скарзі Харківська міська рада просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів факту її спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з  ОСОБА_4 ; відсутні докази ведення їх спільного господарства.
Зазначив, що єдиним родичем померлого ОСОБА_4 є його рідний брат ОСОБА_3 , який спадщину не прийняв, та матеріали справи не містять постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Позивачем не надано копія спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_4 та судом не витребувались.
Вказав, що до складу спадкової маси входить садовий будинок та земельна ділянка в садівничому товаристві «ФЕД», що розташоване у с.Циркуни Харківського району Харківської області, тому належним співвідповідачем є Циркунівська сільська рада Харківського району Харківської області, що до розгляду справи не залучалась. 

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем надано належні та допустимі докази, які підтверджують факт її проживання з  ОСОБА_4  не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу в період часу з 09.05.1992 по ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Такі висновки суду першої інстанції у повній мірі не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
З приводу вимог щодо встановлення факту проживання заявника з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу в період часу з 09.05.1992 по 22.11.2023 рік. 
Правовий інститут шлюбу визнається як одне з найважливіших фундаментальних людських прав. Відповідно до законодавства України, реалізуючи право на особисту свободу, кожна людина має право на створення сім`ї та проживання в ній (ст. 4 Сімейного кодексу України).
Разом із цим, існування та правова регламентація відповідного правового інституту фактичних шлюбних відносин, які склалися без реєстрації такого шлюбу, було закріплено чинним національним законодавством лише у прийнятому в 2002 році Сімейному Кодексі України.
Суд з цього приводу вказує, що згідно частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Так само, відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
Згідно з п.1 розділу VІІ Прикінцевих положень СК цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.
До сімейних відносин, які існували на цю дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, які виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.
В Україні до 2004 року діяв Кодекс про шлюб та сім`ю України (1970 року), який регламентував та визнавав укладений та в обов`язковому порядку зареєстрований у державних органах реєстрації актів громадянського стану шлюб ( ч.2 ст.6 цього Кодексу).
Встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, з настанням певних юридичних наслідків цивільно-процесуальним законодавством, на той час не передбачалося. Положення ст.273 ЦПК України 1963 року передбачали можливість встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944 року і тривали до смерті одного з подружжя.
В інших випадках, встановлення фактів проживання однією сім`єю, у період до 01 січня 2004 року, чинним на той час законодавством, не було передбачено.
Тобто, норми діючого на час виникнення спірних правовідносин КпШС України не передбачали можливості встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу
Суд вказує, що можливість встановлення бажаного заявником юридичного факту, вперше передбачена Цивільним Процесуальним Кодексом України, в редакції, що набрала чинності з 1 січня 2004 року.
Відтак, судова колегія не вбачає правових підстав для встановлення факту проживання однією сім`єю заявника з померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу у період часу з 1992 року до ІНФОРМАЦІЯ_5 , з наведених вище підстав.

Щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу заявника разом із   ОСОБА_4   з періоду з 01 січня 2004 року суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Частиною 2 передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені факти від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.
Пунктом 7 зазначеної Постанови роз`яснено, що суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину. Суд не може відмовити в розгляді заяви про встановлення факту родинних відносин з мотивів, що заявник може вирішити це питання шляхом встановлення неправильності запису в актах громадянського стану.
Згідно з п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.
Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.
Як роз`яснено в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року №5, судом встановлюються факти, які породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.
Відповідно до положення частин 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.
Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.
Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.
Домогосподарство - є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.
За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.
Факт спільної присутності на святкуванні свят, проживання за однією адресою, перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.
Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу за відсутності інших доказів по обставинах справи, які мають бути підтверджені певними засобами доказування.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц, від 08 грудня 2021 року в справі № 531/295/19.
Конституційний Суд України у своєму рішенні № 5-рп/99 від 03.06.1999 року у справі за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", частин четвертої і п`ятої статті 22 Закону України "Про міліцію" та частини шостої статті 22 Закону України "Про пожежну безпеку" (справа про офіційне тлумачення терміна "член сім`ї") визначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Із роз`яснень, які містяться в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року вбачається, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців.
В пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до дня його смерті.
В постанові Верховного Суду України від 07.02.2018 року по справі № 127/1765/16-ц зазначено, що обов`язковою умовою для визнання особи членом сім`ї спадкодавця, крім власне факту спільного проживання, є ведення зі спадкодавцем спільного господарства, спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Частинами першою, другою статті 21 СК України встановлено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя (частина перша статті 36 СК України).
Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.
У постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі провадження № 6-2253цс15 зроблено висновок, що: «особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти; вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності; рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти».
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 490/6060/15, від 10 лютого 2021 року у справі № 383/49/19.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що: «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.
У постанові Верховного Суду від 26 липня 2022 року у справі № 664/1206/19 указано, що: «проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно».
Відповідно до частини четвертої статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.
Показання свідків та спільні світлини не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18).
Наведена судова практика свідчить про те, що питання щодо встановлення факту спільного проживання однією сім`єю вирішується у кожному конкретному випадку, з урахуванням встановлених обставин справи та поданих сторонами доказів.
Згідно із положеннями статті 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, закон вимагає існування всіх вище перелічених обставин одночасно, які відповідно до положень ст.ст.77-80 ЦПК України, мають бути підтверджено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами.

Матеріалами справи підтверджується та судом встановлено, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на території Республіки Польща, що скороченим витягом свідоцтва про смерть, яке видано 28.11.2023 відділом реєстрації актів цивільного стану Ланьцут, Республіка Польща.
Згідно копії акту наданого ритуальним агентством, організацією та оплатою послуг поховання ОСОБА_4 здійснила ОСОБА_2 .
Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на нерухоме майно.
Як вбачається, з копії договору купівлі-продажу, посвідченого 31.03.2008 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Остапенко Ю.А., ОСОБА_2 та ОСОБА_4 придбали разом квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.8-9).
Відповідно до письмових пояснень голови садового товариства «ФЕД» ОСОБА_5 в яких він зазначив, що сім`я ОСОБА_4 та ОСОБА_6 спільно проживали в літній час на ділянці № НОМЕР_1 . Вели спільно господарство, займались посадкою та збором врожаю, благоустрієм та відпочинком.
Відповідно копії листа Директора ТОВ «Хімпостач» ОСОБА_7 , ОСОБА_4 працював на товаристві водієм з 03.08.2020 по 23.11.2023. Колектив організації знайомий з родиною ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Зазначив, що це була дружня, порядна та щаслива родина. Вони разом приймали участь в корпоративних заходах колективу.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила, що товаришує з позивачкою з 20 років, разом працювали. З ОСОБА_9 вона навчалася в одній школі. Познайомилися вони при ній на роботі. Вони проживали однією сім`єю у квартирі яку разом придбали. Жили вони як подружжя, вели спільний побут, все придбавали разом. Також в них була дача, де вони були в гостях з її чоловіком.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснила, що з 2000 року знайома з позивачем ОСОБА_2 . З того часу вона мешкала з ОСОБА_11 за адресою АДРЕСА_3 . Вони товаришували сім`ями, разом гуляли із собакою. Позивач з померлим мешкали як чоловік та дружина. ОСОБА_12 помер на кордоні з Польщею, коли поляки блокували кордон. Позивач його ховала. До смерті ОСОБА_12 вони вели спільне господарство, купили автомобіль. Вона бувала у них вдома, разом святкували свята. Разом із ними більше ніхто не проживав. 
Також судом в судовому засіданні досліджено фотографії, надані заявником на підтвердження факту постійного проживання чоловіка та дружини однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Отже, у відповідності до вищевказаних вимог, позивачем на підтвердження факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 надано низку доказів, які у повному обсязі підтверджують обставини спільного проживання однією сім`єю у період з 01.01.2004 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Факт спільного проживання однією сім`єю позивача ОСОБА_2 з померлим ОСОБА_4 , як подружжя без реєстрації шлюбу, знайшов своє підтвердження в судовому засіданні.
Надані докази та показання свідків підтверджують факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , виникнення між ними взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти, піклування чоловіка та жінки один про одного.

Згідно частини 2 статті 315 ЦПК України у судовому порядку встановлюються факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно з ч. 1 ст. 1258, ч. 2 ст. 1223 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги.
Відповідно до положень ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
За змістом ст. 1264 ЦК України особи, які відносяться до четвертої черги спадкоємців за законом, повинні відповідати таким двом вимогам: вважатися членом сім`ї спадкодавця; проживати зі спадкодавцем однією сім`єю протягом п`яти років саме на день відкриття спадщини.
Відповідно до п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 30.05.2008, № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш, як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.
Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.2 ст. 78, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч.6 ст. 81, ч.1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Матеріали справи свідчать про те, що  ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на території Республіки Польща, що підтверджується скороченим витягом свідоцтва про смерть, яке видано 28.11.2023 відділом реєстрації актів цивільного стану Ланьцут, Республіка Польща. Згідно копії акту наданого ритуальним агентством, організацією та оплатою послуг та проведенням його поховання займалася позивачка.
ОСОБА_2 на підтвердження позовних вимог також надала  квитанції витрат на поховання; договір про купівлю-продажу, посвідченого 31.03.2008 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Остапенко Ю.А., ОСОБА_2 та ОСОБА_4 придбали разом квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ; фотографії спільно проведеного дозвілля, фотографії сім`ї зі свят, а також показання свідків, при їхньому допиті. Саме всі ці докази у сукупності свідчать про той факт, що ОСОБА_2 проживала з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, були пов`язані спільним побутом, правами та обов`язками, притаманними подружжю. Також, до матеріалів справи, в суді першої інстанції були долучені: квитанції про купівлю речей для побутового вжитку, такі як пральна машина, соковитискач, що вказують на здійснення витрат зі спільного бюджету та придбання майна для спільного користування. 
Під час допиту свідків в суді першої інстанції, судом було встановлено, що свідки були в повній мірі обізнані, зокрема, про час і місце спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про їх побут. Вони засвідчили суду про відомі їм обставини, які потребували доказуванню щодо спільного проживання позивача з ОСОБА_3 саме, як членами однієї сім`ї, а також ведення ними спільного господарства та організації спільного побуту, придбання побутових речей, наявність взаємних прав та обов`язків, що є характеризуючими ознаками сім`ї.
До матеріалів справи позивачем також долучено ряд фотосвітлин на підтвердження факту спільного проживання позивача з ОСОБА_3 однією сім`єю.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про доведеність позовних вимог ОСОБА_2 на наявність підстав для встановлення факту її проживання однією сім`єю з  ОСОБА_3 без шлюбу не менш, як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Посилання апелянта на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту спільного проживання, - спростовується матеріалами справи.

Разом з тим, визначаючи період спільного проживання, колегія суддів враховує наступне.
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно із частиною першою Прикінцевих положень Сімейного кодексу України, цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року.
Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позову в частині встановлення факту спільного проживання однією сім`єю в період з травня 1992 року по 31.12.2003 року включно, оскільки чинним законодавством не було передбачено можливості встановлення такого факту.

Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 23 вересня 2019 року у справі № 279/2014/15-ц.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає зміні, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

За таких обставин, позовна заява в частині встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_2 з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу з 09 травня 1992 року по 01 січня 2004 року задоволенню не підлягає.

Твердження апеляційної скарги про те, що єдиним родичем померлого ОСОБА_4 є його рідний брат ОСОБА_3 , який спадщину не прийняв, та матеріали справи не містять постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії; позивачем не надано копія спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_4 та судом не витребовувались, колегія суддів відхиляє, з огляду на те, що відповідно до поданої заяви ОСОБА_3 про визнання позову, та просив справу розглядати за його відсутності (а.с.52).

Доводи скарги про те, що до складу спадкової маси входить садовий будинок та земельна ділянка в садівничому товаристві «ФЕД», що розташоване у с.Циркуни Харківського району Харківської області, тому належним співвідповідачем є Циркунівська сільська рада Харківського району Харківської області, що до розгляду справи не залучалась, колегія суддів не приймає, з огляду на те, що наразі вирішується питання про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а не про визнання права власності на майно.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення заяви.
Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
постановив:
Апеляційну скаргу Харківської міської ради-задовольнити частково.
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 грудня  2024 року–скасувати.
Позовну заяву ОСОБА_2 до Харківської міської ради, третя особа: ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу -задовольнити частково.
Встановити факт, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу в період часу з 01.01.2004 по ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
У задоволенні решти вимог відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 15 грудня 2025 року.

Головуючий                                                           В.Б.Яцина

Судді колегія                                                                              Ю.М.Мальований

                                                                                                     О.В.Маміна