ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 766/23391/21 Головуючий в І інстанції: Зуб І.Ю.
Номер провадження: 22-ц/819/70/26 Доповідач: Майданік В.В.

П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2026 року         м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Майданіка В.В.,
суддів: Воронцової Л.П.,
Склярської І.В.,

учасники справи: 
позивач – Акціонерне товариство "Херсонська теплоелектроцентраль";
відповідач – ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Головченка Олександра Андрійовича, який діє від імені ОСОБА_1 , на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 17 листопада 2025 року, ухвалене у складі судді Зуб І.Ю., дата складення повного тексту рішення – не зазначено, у справі за позовом Акціонерного товариства "Херсонська теплоелектроцентраль" до ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію, 

В С Т А Н О В И В :

Стислий виклад позовної заяви, оскаржуваного судового рішення та апеляційної скарги 

25 листопада 2021 року Терентієв Владислав Олександрович, який діє від імені АТ "Херсонська теплоелектроцентраль", звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідач на користь позивача заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з листопада 2013 року по квітень 2021 року у розмірі 22 455,18 грн, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 270,00 грн.

Позов обґрунтований наступним.
Позивач надає послуги відповідачу, яка є користувачем послуг за адресою, АДРЕСА_1 , на її ім`я відкритий особовий рахунок в службі збуту теплової енергії позивача, згідно якого ведеться облік розрахунків між позивачем та відповідачем. 
Відповідач на протязі тривалого часу належним чином не вносить плату за надані йому послуги, в результаті чого утворилась заборгованість в розмірі 22 455,18 грн. 
У зв`язку з вказаним позивач просив задовольнити позов.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 13.12.2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Через повномасштабне вторгнення 24.02.2022 року військ рф в Україну Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2020 року № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан, який в подальшому було продовжено і діє на сьогоднішній день.

Відповідно до Розпорядження голови Верховного Суду №1/0/9-22 від 06.03.2022 року, враховуючи неможливість здійснювати правосуддя під час воєнного стану, територіальна підсудність справ Херсонського міського суду Херсонської області була змінена. Відповідно до Рішення № 62 зборів суддів Херсонського міського суду Херсонської області від 07.03.2022 року здійснення судочинства Херсонським міським судом Херсонської області було тимчасово зупинено.

Відповідно до Рішення Вищої ради правосуддя № 566/0/15-23 від 30 травня 2023 року роботу Херсонського міського суду Херсонської області було відновлено з 01 червня 2023 року, а датою початку процесуальної діяльності визначено 12 червня 2023 року.

Після відновлення процесуальної діяльності суду з 12.06.2023 року та підтвердження наявності справи, розгляд справи було продовжено.

Представником відповідача подано відзив, в якому просить застосувати строк позовної давності, вказуючи, що відповідачем сплачувались періодичні платежі. Крім того, зазначив, що квартира придбавалась в період шлюбу, тому іншим співвідповідачем має бути колишній чоловік відповідача, оскільки має право на 1/2 частку квартири, оскільки вона придбана під час шлюбу.

Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, клопотання про зміну складу учасників не подавала, просила позовні вимоги задовольнити з підстав, зазначених в позові. При вирішення питання застосування строку позовної давності покладалась на розсуд суду, зазначила, що відповідачем робились оплати у 2020 році.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав обставини, викладені у відзиві, просив застосувати строк позовної давності.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 17 листопада 2025 року позов було задоволено частково, суд вирішив:
--- стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Херсонська теплоелектроцентраль" заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з листопада 2018 року по листопад 2021 року в розмірі 16 566,62 грн;
--- стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Херсонська теплоелектроцентраль" судовий збір в розмірі 1 675,49 грн; 
--- в задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка є споживачем послуг позивача за адресою: АДРЕСА_1 , особовий рахунок НОМЕР_1 , на підставі договору № 33676 від 15.09.2009 року, що вбачається з довідки № 565980 від 07.05.2015 року. При цьому вона на підставі договору купівлі-продажу від 18.08.2009 року є власником вказаної квартири. 
Також суд враховував, що відповідно до змісту договору купівлі-продажу від 18.08.2009 року відсутні відомості, що чоловік відповідачки надавав згоду на придбання вказаної квартири, а згідно свідоцтву про розірвання шлюбу серія НОМЕР_2 шлюб відповідачки розірвано, актовий запис внесено 26.08.2010 року за № 237.
Також суд виходив з того, що факт реєстрації права власності квартири за адресою споживання послуг за відповідачкою, факт наявності договору, укладеного із відповідачкою, відсутність доказів поділу майна між колишнім подружжям, а також факт відсутності доказів звернення відповідачки до позивача із повідомленням, що вона володіє 1/2 частиною квартири, спростовують твердження сторони відповідача про те, що відповідачка має нести тільки половину нарахованої суми за спожиті комунальні послуги.
Також суд враховував, що згідно ст.68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги, а відповідно ч.3 ст.20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" та п. 20 Правил надання послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року, споживач зобов`язаний, зокрема, оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Також суд виходив з того, що заборгованість за період з листопада 2013 року по квітень 2021 року становить 22 455,18 грн, разом з тим, період нарахування, зазначений позивачем у розрахунку, виходить за межі встановленого ст.257 ЦК України строку позовної давності. На думку суду, враховуючи загальний порядок обрахування строку позовної давності, дату звернення до суду 25.11.2021 року, останній має обраховуватись з листопада 2018 року. З урахуванням вказаного, за період часу з листопада 2018 року по листопад 2021 року заборгованість відповідачки становить 16 566,62 грн, а тому саме вказана сума підлягає стягненню, як наслідок, на думку суду, позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.
З підстав наведеного, зазначив суд, в силу ст.141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до позовних вимог, що підлягають задоволенню, в сумі 1 675,49 грн.

На вказане судове рішення адвокат Головченко Олександр Андрійович, який діє від імені ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині відмови в розподілі суми заборгованості між співвласниками квартири АДРЕСА_2 та в стягненні судового збору в сумі 1675,49грн. При цьому скаржник послався на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. 
Зокрема, вказав, що суд не прийняв до уваги того, що до складу майна, яке підлягає поділу, належать також і борги, що відповідачка в період часу з 15.11.1985 по 26.08.2010 перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , а вказана квартира придбана у власність на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18.08.2009 року, відтак реєстрація права власності на квартиру лише на одного з подружжя та відсутність поділу майна не спростовує рівність подружжя на спільне нажите майно в розумінні ст.60 СК України, адже за замовчуванням розуміється, що майно, набуте подружжям у шлюбі, є спільним. Відтак, вказав скаржник, в питанні розподілу заборгованості на обох з колишнього подружжя, суд першої інстанції допустив порушення матеріального права, а тому в цій частині рішення слід скасувати та ухвалити нове судове рішення щодо розподілу заборгованості між усіма співвласниками майна. 

На зазначену апеляційну скаргу адвокат Хуснутдінова Наіля Чингізівна, яка діє від імені АТ "Херсонська теплоелектроцентраль", подала відзив, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін. При цьому послалася на те, що скарга є необґрунтованою, а висновки суду першої інстанції є правильними.
Зокрема, вказала, що відповідачем не вказано, які саме докази не прийнято до уваги судом при прийняті рішення по справі. Також зазначила, що відповідачем викладено обставини справи, які в повній мірі були досліджені при розгляді справи по суті та викладені в оскаржуваному рішенні.
Також вказала, що відповідач посилається на практику Верховного Суду щодо розподілу майна та як наслідок розподілу зобов`язань щодо такого майна. Проте, зазначила, в матеріалах справи відсутні будь які докази, які б свідчили про розподіл майна подружжя.

У своєму письмовому зверненні до суду апеляційної інстанції у формі відповіді на відзив на апеляційну скаргу адвокат Головченко Олександр Андрійович, який діє від імені ОСОБА_1 , вважає, що позиція апелянтки є слушною, а суд першої інстанції при ухваленні спірного рішення не користувався судовою практикою, яка регулює спірні відносини, зокрема, постановами Верховного суду від 01.04.2020 року у справі № 462/518/18, від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17, від 12.02.2020 року у справі № 725/1776/18, від 06.02.2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 04.03.2020 року у справі № 761/22696/17, від 05.10.2020 року у справі № 537/78/19, від 27.06.2018 року у справі № 619/894/16-ц, від 04.07.2018 року у справі № 584/1319/16-ц, від 06.11.2019 року у справі у справі № 320/3072/18. 
Вказав, що некористування колишнім подружжям майном, яке було набуто у шлюбі, після його розірвання не позбавляє його/її права власності на це майно. Якщо частка у спільному майні подружжя потребує утримання, збереження, догляду (зокрема, квартира), то відповідний співвласник й має утримувати його, в тому числі здійснювати відповідні витрати на його утримання. Сам факт не звернення одного з подружжя до суду із позовом про поділ майна не є підставою, з якою закон пов`язує (визначає) припинення права власності на спільну сумісну власність.
Також зазначив, що початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, може обчислюватися не з дати розірвання шлюбу в державних органах РАЦС або дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один зі співвласників дізнався чи міг дізнатися про порушення свого права власності (ч.2 ст.72 СК).
Також вказав, що факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване. Таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, а тому відчуження частки цього майна на публічних торгах без згоди іншого з подружжя порушує право останнього як співвласника на вільне користування і розпорядження нерухомим майном.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке. 

Фактичні обставини, встановлені судом

З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

Згідно з Довідкою №565980 від 07.05.2015 року, наданою позивачем, відповідачка є споживачем послуг позивача за адресою: АДРЕСА_1 , особовий рахунок НОМЕР_1 , на підставі договору № 33676 від 15.09.2009 року.

Відповідно до витягу з про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 23647641 від 21.08.2009 року, право власності на кв. АДРЕСА_2 зареєстроване за відповідачкою ОСОБА_1 з 21.08.2009 року на підставі договору купівлі-продажу від 18.08.2009 року.

За змістом договору купівлі-продажу від 18.08.2009 року відсутні відомості, що чоловік відповідачки надавав згоду на його придбання.

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_2 , шлюб відповідачки розірвано, актовий запис внесено 26.08.2010 року за № 237.

З пояснень представника відповідача вбачається, що шлюб розривався на підставі судового рішення, проте він не обізнаний щодо дати.

Відповідно до довідки про доходи № 4283172521280249 сума пенсії відповідачки за минулий рік становить 32 290,00 грн.

Згідно розрахунку заборгованості відповідачка за вказаною адресою ( АДРЕСА_1 ) має заборгованість в розмірі 22 455,18 грн за період з листопада 2013 року по квітень 2021 року.

Нормативно-правове обґрунтування та позиція суду апеляційної інстанції

Згідно з ч.1ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ч.1 ст.901, ч.1 ст.903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч.1 ст.12 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09.11.2017 року, який набрав чинності з 10.12.2017 року, надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. 

Стаття 21 вказаного Закону ("Послуга з постачання теплової енергії") регулює питання відносно послуги з постачання теплової енергії (визначення одиниці виміру обсягу спожитої споживачем теплової енергії; обов`язки виконавця вказаної послуги; відповідність параметрів якості теплової енергії нормативним документам у сфері стандартизації; визначення ціни послуги з постачання теплової енергії тарифом на теплову енергію для споживача тощо).

Згідно з ч.2 ст.8 вказаного Закону виконавець комунальної послуги зобов`язаний готувати та укладати із споживачем договори про надання комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов їх виконання згідно з типовим договором.
За ч.1 ст.9 вказаного Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Згідно з п.5 ч.2 ст.7 вказаного Закону індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорам.

Згідно ст.68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги.

Суд повно, всебічно дослідив обставини справи та дав належну оцінку зібраним доказам по справі, а тому прийшов до вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог в межах позовної давності, а саме про стягнення відповідної заборгованості за період часу з листопада 2018 року по листопад 2021 року в розмірі 16 566,62 грн.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки до нього він дійшов при повному та всебічному дослідженні обставин справи та давши належну оцінку зібраним у справі доказам. Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував до цих правовідносин норми матеріального права, які їх регулюють, і вирішив справу з дотриманням норм процесуального права

Як правильно зазначив суд, факт реєстрації права власності квартири за адресою споживання послуг за відповідачкою, факт наявності договору, укладеного із відповідачкою, відсутність доказів поділу майна між колишнім подружжям, а також факт відсутності доказів звернення відповідачки до позивача із повідомленням, що вона володіє 1/2 частиною квартири, спростовують твердження сторони відповідача про те, що відповідачка має нести тільки половину нарахованої суми за спожиті комунальні послуги.

Апеляційний суд вважає, що предметом розгляду цієї справи є стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення, а тому у цій справі є неможливим встановлення інших фактичних обставин, ніж таких, які входять до предмета доказування, а саме є неможливим встановлення факту належності на праві власності квартири іншим особам крім тих, які зазначені у відповідних правовстановлюючих документах. 

Таким чином, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги не обґрунтовані вимогами закону, не підтверджені належними доказами та висновків суду не спростовують.
Зокрема, не можуть бути прийняті до уваги посилання скаржника на неврахування судом того, що до складу майна, яке підлягає поділу належать також і борги, а також того, що купівля квартири відповідачкою була здійснена у період шлюбу з ОСОБА_2 , що свідчить про те, що квартира є спільною власністю подружжя. Відтак, вказав скаржник, в питанні розподілу заборгованості на обох з колишнього подружжя, суд першої інстанції допустив порушення матеріального права. При цьому суд апеляційної інстанції вважає такі доводи скаржника помилковими, адже, як вже було зазначено, предметом розгляду цієї справи є стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення, а тому у цій справі є неможливим встановлення інших фактичних обставин, ніж таких, які входять до предмета доказування, а саме є неможливим встановлення факту належності на праві власності квартири іншим особам крім тих, які зазначені у відповідних правовстановлюючих документах. Апеляційний суд враховує, що відповідачка, як і її колишній чоловік, не зверталася до суду з позовом про визначення частки у праві спільної сумісної власності на вказану квартиру, відповідне рішення суду відсутнє, доказів на підтвердження протилежного суду не надано. А тому є обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що факт реєстрації права власності квартири за адресою споживання послуг за відповідачкою, факт наявності договору, укладеного із відповідачкою, відсутність доказів поділу майна між колишнім подружжям, а також факт відсутності доказів звернення відповідачки до позивача із повідомленням, що вона володіє 1/2 частиною квартири, спростовують твердження сторони відповідача про те, що відповідачка має нести тільки половину нарахованої суми за спожиті комунальні послуги. Посилання сторони відповідача на те, що суд першої інстанції при ухваленні спірного рішення не користувався практикою Верховного Суду підлягають залишенню поза увагою, оскільки правовідносини не є подібними, у зазначених справах правовідносини стосуються поділу майна подружжя, визнання недійсними договору іпотеки, електронних торгів, позивачі зверталися до суду з відповідними позовами, доводячи, що є співвласниками квартир чи іншого майна, яке зареєстроване на іншого з подружжя, а тому вважали, що їх права відповідним чином порушені. У цій же справі чоловік відповідачки, на яку куплена та зареєстрована квартира, жодним чином не претендує на частку у вказаній квартирі, поділ якої не вчинено, також відсутні відомості, що він надавав згоду на придбання вказаної квартири. 

Висновки суду апеляційної інстанції

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України це є підставою для того, щоб апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

Керуючись ст.ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Головченка Олександра Андрійовича, який діє від імені ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 17 листопада 2025 року залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повної постанови – 12 січня 2026 року.

Головуючий    _ _ _ _ _ _ _ _ _ _     В.В. Майданік

Судді:     _ _ _ _ _ _ _ _ _ _    Л.П. Воронцова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _  І.В. Склярська