ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/12755/21                                                          Суддя (судді) першої інстанції: Сало Павло Ігорович

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  08 грудня 2025 року                                                                                      м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді                               Оксененка О.М.,
суддів:                                                     Ганечко О.М.,
                                                          Кузьменка В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11 червня 2025 року по справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві, в якому просила: 
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № 0150900708 від 15.12.2020 про застосування штрафних (фінансових) санкцій за порушення законодавства у сфері виробництва та обігу алкогольних напоїв та тютюнових виробів.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що зазначений у акті РРО був належним чином зареєстрований, використовувався протягом дії ліцензії, дані про продаж передавалися до податкової служби, що підтверджується реєстраційними документами та інформацією самої ДПС.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 11 червня 2025 року у задоволенні адміністративного позову - відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що дана справа повинна була бути розглянута за правилами загального позовного провадження, що призвело до порушення прав апелянта.
На думку скаржника, продаж алкогольних напоїв при контрольній закупці здійснювався через зареєстрований РРО, дані про які були внесені до додатку до діючої ліцензії на роздрібний продаж алкогольних напоїв.
Оскільки контролюючий орган не мав правових та фактичних підстав для проведення перевірки діяльності, тому податкове повідомлення-рішення є безпідставним та таким, що підлягає скасуванню.
У той же час, апелянтом на адресу суду апеляційної інстанції клопотання про зупинення апеляційного провадження у справі в порядку пункту 5 частини 2   статті 236 КАС України   до набрання законної сили рішенням у справі № 240/3843/24, що передана на розгляд Судовій Палаті з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
Вказане клопотання обґрунтоване тим, що дана справа є подібною справою по відношенню до справи № 240/3843/24, через що є наявні підстави для зупинення провадження у справі.
Вирішуючи заявлене клопотання позивача суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 236 КАС України суд має право зупинити провадження у справі в разі перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду - до набрання законної сили судовим рішенням касаційної інстанції.
Аналіз наведених норм права свідчить про те, що суд може зупинити провадження у справі з підстави перегляду в касаційному порядку судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) саме палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.
При цьому, можливість зупинення у провадження у справі на підставі пункту 5 частини другої статті 236 КАС України   пов`язана не з будь-якими подібними справами (навіть, якщо такі й дійсно подібні), а обумовлюється їх обов`язковим розглядом у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду. Це виключає необґрунтоване зупинення судами провадження у справах, виходячи лише з однієї з наявності на розгляді у Верховному Суді подібної справи, яких може бути безліч.
Аналогічний висновок сформовано в постанові Верховного Суду від 13.10.2020 у справі № 360/3866/19.
У той же час, як вбачається з даних Єдиного державного реєстру судових рішень,    ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12.11.2024 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Головного управління ДПС у Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 04.07.2024 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17.09.2024 у справі № 240/3843/24.
Надалі, ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 03.07.2025 справу № 240/3843/24 передано на розгляд Судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.               
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 09.07.2025 справу № 240/3843/24 призначено до касаційного розгляду судовою палатою з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду в порядку письмового провадження з 25 вересня 2025 року року, який відбудеться у Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду.
Тобто, відкриття вказаного касаційного проваження здійснено лише Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду, а не об`єднаною палатою чи Великою Палатою.
При цьому, пункт 5 частини другої статті 236 КАС України не містить імперативної норми щодо обов`язковості зупинення провадження у справі з огляду на розгляд іншої подібної справи у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.
Отже, колегія суддів приходить до переконання про безпідставність та необґрунтованість заявленого клопотання про зупинення провадження у справі.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.09.2025 відкрито провадження у справі та призначено апеляційну скаргу до розгляду в порядку письмового провадження з 21 жовтня 2025 року.
У силу вимог частини першої статті 309 КАС України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
Частиною другою наведеної статті передбачено, що у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.
Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно норм ст. 309 КАС України.
Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, 05.11.2020 Головним управлінням ДПС у місті Києві було видано наказ № 70-про проведення фактичної перевірки господарської діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за місцем здійснення торгівлі за адресою: АДРЕСА_1 .
Фактична перевірка проведена 23.11.2020 за наявності направлень № 1094/26-15-07-08-01 та № 1095/26-15-07-08-01 від 19.11.2020. 
На момент проведення перевірки в приміщенні знаходився бармен, який здійснював розрахункові операції.
У ході перевірки було встановлено, що згідно з даними ДПС, через реєстратор розрахункових операцій з фіскальним номером 3000459004 у період дії ліцензії № 26570308201904682, виданої на період з 08.10.2019 по 08.10.2020, було реалізовано алкогольних напоїв на загальну суму 230?423,00 грн.
За результатами такої перевірки складено акт № 000598/26-15-07-04/ НОМЕР_1 від 23.11.2020, в якому зафіксовано порушення, що полягало у використанні реєстратора розрахункових операцій, не внесеного до додатку до ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями.
На підставі зазначеного акту 15.12.2020 Головним управлінням ДПС у м. Києві було винесено податкове повідомлення-рішення № 0150900708, яким до ФОП ОСОБА_2 застосовано штрафну (фінансову) санкцію у розмірі 460?846,00 грн.
Не погоджуючись з податковим повідомленням-рішенням та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що роздрібна торгівля продукцією здійснюється виключно через електронний контрольно-касовий апарат, тобто РРО (книгу обліку розрахункових операцій), зазначений у ліцензії, у разі недотримання вказаних вимог для суб`єктів господарювання настають негативні наслідки фінансового характеру у вигляді накладення на них штрафу, встановленого статтею 17 Закону № 481/95-ВР.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядок їх адміністрування, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України.
Відповідно до підпункту 20.1.4, 20.1.10 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення; здійснювати контроль за додержанням законодавства з питань регулювання обігу готівки (крім банків), порядку проведення готівкових розрахунків за товари (послуги), за наявністю ліцензій на провадження видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню відповідно до закону, торгових патентів, за додержанням порядку приймання готівки для подальшого переказу (крім приймання готівки банками), за дотриманням суб`єктами господарювання установлених законодавством обов`язкових вимог щодо забезпечення можливості розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів.
Фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) (підпункт 75.1.3 пункт 75.1 статті 75 ПК України).
За приписами пункту 80.1 статті 80 ПК України фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).
Пунктом 80.10 ст. 80 ПК України визначено, що порядок оформлення результатів фактичної перевірки встановлено статтею 86 цього Кодексу.
Згідно з підпунктом 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав, зокрема, у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах і пального, та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, та/або масовими витратомірами, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері регулювання виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального.
З аналізу вищевикладеного вбачається, що податковий орган, що здійснює контроль за дотриманням норм Закону №481/95-ВР та видає ліцензії, зокрема, на право роздібної торгіві алкогольними напоями, має право проводити фактичні перевірки платників податків, що отримали такі ліцензії, зокрема, на підставі підпункту 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 ПК України за рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, у разі здійснення функцій, визначених законодавством у сфері регулювання виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.04.2020 у справі № 815/1978/18, від 06.07.2022 у справі № 420/1242/21.
Відповідно до пп. 81.1 ст.81 ПК України, посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів:
-          направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу;
- копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу;
- службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.
Таким чином, фактична перевірка платника податків проводиться виключно за умови пред`явлення посадовими особами контролюючого органу направлення на проведення такої перевірки, копії наказу про проведення перевірки, службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.
Як свідчать матеріали справи, наказом ГУ ДПС у м. Києві від 05.11.2020 № 70-п призначено фактичну перевірку господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 за місцем здійснення торгівлі у магазині по АДРЕСА_1 , починаючи з 19.11.2020 та тривалістю 10 діб.
Правовою підставою для призначення вказаної перевірки стали положення п.п. 80.2.2, 80.2.3, 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 ПК України, тоді як фактичною - доповідна записка управління контролю за розрахунковими операціями Головного управління від 04.11.2020 № 275/26-15-07-08-01-16.
У постанові від 19.07.2023 у справі № 520/11327/2020) Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду вказав на те, що відповідно до пп. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 ПК України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав, зокрема (1) у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, (2) а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального.
У постановах від 12.08.2021 (справа № 140/14625/20), від 10.04.2020 (справа № 815/1978/18), від 05.11.2018 (справа № 803/988/17), від 20.03.2018 (справа № 820/4766/17), від 22.05.2018 (справа № 810/1394/16), від 11.07.2022 (справа № 120/5728/20-а), від 21.12.2022 (справа № 500/1331/21) Верховний Суд виснував, що підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України передбачає альтернативні підстави проведення фактичної перевірки, які можуть застосовуватися як у сукупності, так і кожна окремо, а саме:
- наявність та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення платником податків вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками;
- здійснення функцій, визначених законом у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального.
При цьому, Верховний Суд також вказав на те, що проведення фактичної перевірки на підставі пп. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 ПК України може відбуватися не лише щодо підприємств, які є виробниками підакцизних товарів та платниками акцизного податку, а й тих, хто обліковує, зберігає, транспортує або використовує такі товари у господарській діяльності.
Також, Верховний Суд у постанові від 26 березня 2024 року у справі №420/9909/23, ухваленої у складі Судової палати, сформулював висновки, за змістом яких податковий контроль здійснюється шляхом прийняття рішення про проведення перевірки у формі наказу, вимоги до оформлення якого не передбачають обов`язку в повному обсязі розкрити в наказі на призначення перевірки зміст інформації та фактів, які вказують на можливе порушення платником податкового законодавства. Відсутня й імперативна вимога щодо розкриття конкретного порушення платником норм, а також про надання відповідних доказів такої несумлінної поведінки. Тобто, якщо відповідний підпункт пункту   80.2 статті 80 ПК України   утримує в собі весь спектр необхідних елементів для визначення підстави для призначення перевірки (як правової, так і фактичної), покликання у наказі на сам лише підпункт пункту   80.2 статті 80 ПК України   можна вважати мінімально допустимим обсягом інформації в розумінні абзацу третього пункту   81.1 статті 81 ПК України. Тому відсутні підстави вважати, що такий наказ породжує його неоднозначне трактування та/або невизначеність із фактичною підставою перевірки. Відповідно, такий наказ не можна вважати протиправним.
У зазначеній постанові суду Судова палата також акцентувала увагу на застосовності у спорах цієї категорії висновків Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 816/228/17, відповідно до яких неправомірність дій контролюючого органу при призначенні і проведенні перевірки не може бути предметом окремого позову, але може бути підставами позову про визнання протиправними рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки. Підставами для скасування таких рішень є не будь-які порушення, допущені під час призначення і проведення такої перевірки, а лише ті, що вплинули або об`єктивно могли вплинути на правильність висновків контролюючого органу за результатами такої перевірки та відповідно на обґрунтованість і законність прийнятого за результатами перевірки рішення.
Судова палата звернула увагу на наявність істотної різниці у критеріях оцінки правомірності наказу на предмет його підставності та/або оформлення, як наслідок, необхідності відмежування у спорах цієї категорії питання «наявності підстав для проведення перевірки» від питання «достатності відображення підстав для проведення перевірки у наказі» та/або «недоліків в оформленні рішення про проведення перевірки». Підстави для призначення будь-якої перевірки чітко закріплені у нормах   ПК України, за наявності яких у контролюючих органів виникає безпосередньо право на проведення перевірки, тоді як відображення цих підстав у наказі про призначення перевірки фактично є формалізацією у письмовій формі права на проведення перевірки, яке вже виникло. Безумовно, формалізація підстави для проведення перевірки у наказі має відповідати вимогам абзацу третього пункту   81.1 статті 81 ПК України. Під час вирішення питання щодо правомірності призначення і проведення перевірки, зокрема фактичної, необхідно надавати оцінку достатності змісту наказу в контексті чіткого визначення у ньому правової (юридичної) підстави проведення такої перевірки та існування відповідної фактичної підстави, яка є передумовою для її проведення.
Вирішуючи ключове у цій справі питання та на розвиток викладеної у постанові Верховного Суду від 26 березня 2024 року у справі №420/9909/23 правової позиції, Судова палата звертає увагу, що правовий аналіз пункту   80.2 статті 80 ПК України   свідчить про те, що здебільшого підстави, передбачені у відповідних підпунктах цієї норми, встановлюють лише єдину передумову для призначення фактичної перевірки з питання дотримання платником податків вимог законодавства у певній сфері, яка і є фактичною підставою для проведення перевірки.
Однак, підпункт   80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України   таких встановлює дві: (1) наявність та/або отримання певної інформації; (2) здійснення контролюючим органом функцій, визначених законодавством у відповідній сфері.
Саме тому цей підпункт пункту   80.2 статті 80 ПК України   має істотну особливість у його застосуванні порівняно з іншими підпунктами цієї норми, яка і зумовлює висновок про те, що саме лише посилання на підпункт   80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України   у рішенні про проведення перевірки не є мінімально достатнім обсягом інформації, яка має відображатися у наказі відповідно до абзацу третього пункту   81.1 статті 81 ПК України   щодо зазначення у наказі підстави для проведення перевірки.
При цьому, Верховним Судом було наголошено, що оскільки підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України встановлює в одному підпункті статті дві самостійні (окремі) підстави для проведення перевірки, то у наказі про призначення перевірки контролюючий орган поряд з юридичною підставою у вигляді нумераційного позначення зобов`язаний відобразити конкретну з таких двох фактичних підстав, яка і зумовила прийняття рішення про проведення перевірки, або ж обидві, в обсязі, достатньому для ідентифікації однієї з двох (або обох в сукупності у разі їх наявності). Відображення такої фактичної підстави не обов`язково має бути сформульоване тотожно до змісту правової норми, якою ця підстава встановлена, проте, повинна бути чітко визначена та змістовно відповідати правовій нормі.
Тобто, у разі, якщо фактичною підставою для призначення фактичної перевірки стала наявність (отримання) певної інформації, то контролюючий орган у рішенні про проведення перевірки поряд із посиланням на підпункт   80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України   повинен щонайменше зазначити про «наявність (отримання) інформації щодо можливого порушення» або ж зазначити реквізити документа, який слугував приводом для призначення перевірки і містить таку інформацію. Аналогічно, якщо фактичною підставою для призначення фактичної перевірки стало здійснення відповідних функцій, то контролюючий орган у рішенні про проведення перевірки поряд із посиланням на підпункт   80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України   повинен саме про це зазначити. Відповідно, якщо підставою для призначення перевірки відповідно до підпункту   80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України   стала сукупність фактичних підстав, передбачених цією нормою, то контролюючий орган у рішенні про проведення перевірки поряд із посиланням на підпункт   80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України   має це відобразити у вищезазначений спосіб.
Саме такий обсяг інформації у наказі, прийнятому відповідно до підпункту   80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України, можна вважати мінімально достатнім в розумінні абзацу третього пункту   81.1 статті 81 ПК України   щодо зазначення у наказі підстави для проведення перевірки, оскільки надає платнику податків загальне розуміння про підставу її призначення та відповідний предмет перевірки. Таке інформування про фактичну обставину має бути наведено саме серед підстав для проведення перевірки, тобто перед резолютивною частиною наказу. У разі, якщо наказ відповідає вимогам щодо відображення у ньому мінімально достатнього обсягу інформації щодо підстави для проведення перевірки, такий наказ не може вважатися оформленим з істотним порушенням вимог чинного законодавства. Як наслідок, такий наказ не можна вважати протиправним, оскільки його недоліки в розумінні   статті 81 ПК України   не є настільки значущими, що ставлять під загрозу можливість реалізації платником податків своїх прав.
Відтак, враховуючи висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 26 березня 2024 року у справі №420/9909/23, підставою для визнання наказів контролюючого органу або наслідків його реалізації протиправними є не будь-які недоліки, а лише ті, які є істотними і суттєво вплинули на реалізацію прав платника податків. Відсутність детальної конкретизації підстав перевірки не є істотним недоліком наказу, який давав би підстави вважати його протиправним. 
Здійснюючи розгляд конкретної справи та оцінюючи обставини, підстави позову, суд не позбавлений можливості встановити та перевірити дійсну наявність або відсутність підстав для призначення фактичної перевірки згідно з наказом, у якому відображено мінімально допустимий обсяг інформації.
З огляду на викладене, а також беручи до уваги наявну у відповідача податкову інформацію, наказ про призначення фактичної перевірки щодо позивачки був винесений на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені чинним законодавством, і під час розгляду справи контролюючий орган довів наявність підстав для проведення фактичної перевірки, передбачених п. 80.2 ст. 80 ПК України, що спростовує відповідні посилання скаржника у цій частині.
Стосовно виявлених податковим органом порушень, визначених у спірному податковому повідомленні-рішенні слід зазначити наступне.
Як визначено у статті 1 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах та пального» № 481/95-ВР від 19.12.1995 (далі ? Закон № 481/95-ВР у редакції на час виникнення спірних правовідносин) ліцензія (спеціальний дозвіл) ? документ, що засвідчує право суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) на провадження одного із зазначених у цьому Законі видів діяльності протягом визначеного строку.
Відповідно до частини 20 статті 15 Закону № 481/95-ВР роздрібна торгівля алкогольними напоями (крім столових вин) або тютюновими виробами або пальним може здійснюватися суб`єктами господарювання всіх форм власності, у тому числі їх виробниками, за наявності у них ліцензій на роздрібну торгівлю. Відповідно до частини 32 цієї ж статті у заяві зазначається вид господарської діяльності, на провадження якого суб`єкт господарювання має намір одержати ліцензію (оптова, роздрібна торгівля алкогольними напоями, тютюновими виробами, оптова, роздрібна торгівля пальним або зберігання пального).
Відповідно до статті 15 Закону № 481/95-ВР у заяві про видачу ліцензії на роздрібну торгівлю алкогольними напоями або пальним додатково зазначаються адреса місця торгівлі, перелік реєстраторів розрахункових операцій (книг обліку розрахункових операцій), які знаходяться у місці торгівлі, а також інформація про них: модель, модифікація, заводський номер, виробник, дата виготовлення; реєстраційні номери посвідчень реєстраторів розрахункових операцій (книг обліку розрахункових операцій), які знаходяться у місці торгівлі, та дата початку їх обліку в органах державної фіскальної служби.
У додатку до ліцензії на роздрібну торгівлю алкогольними напоями або пальним суб`єктом господарювання зазначається адреса місця торгівлі і вказуються перелік електронних контрольно-касових апаратів та інформація про них: модель, модифікація, заводський номер, виробник, дата виготовлення; реєстраційні номери книг обліку розрахункових операцій, які знаходяться у місці торгівлі.
Відповідальність за достовірність даних у документах, поданих разом із заявою, несе заявник.
Таким чином, здійснення роздрібної торгівлі алкогольними напоями суб`єктом господарювання через електронний контрольно-касовий апарат (книгу обліку розрахункових операцій) дозволяється за наявності відповідної ліцензії, у додаток до якої внесений такий електронний контрольно-касовий апарат (книгу обліку розрахункових операцій).
З матеріалів справи вбачається, що позивачкою отримано ліцензію на право здійснення роздрібної торгівлі алкогольними напоями з реєстраційним номером № 26570308201904682 від 03.10.2019 з терміном дії ліцензії «з 08.10.2019 по 08.10.2020» з місцем здійснення торгівлі «м. Київ, вул. Жолудєва, 6 А (кафе)».
Водночас, у додатку до вказаної ліцензії зареєстровано один електронний контрольно-касовий апарат моделі Екселліо DP-25, заводський номер № КР 00009987, фіскальний номер № 3000314219.
Пунктами 1-4 розділу 2 Порядку реєстрації, ведення реєстру та застосування програмних реєстраторів розрахункових операцій, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 547 від 14.06.2016 (надалі - Порядок №547) передбачено, що суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування і послуг, операції з видачі готівкових коштів держателям електронних платіжних засобів та з приймання готівки для подальшого переказу, та відповідно до вимог законодавства повинні застосовувати РРО, зобов`язані зареєструвати РРО відповідно до положень цього Порядку та забезпечити його персоналізацію, опломбування та переведення у фіскальний режим роботи.
Реєстрації в контролюючому органі підлягають РРО, модифікації яких включені до Державного реєстру РРО, з урахуванням сфер їх застосування та за умови, що строк служби, установлений у технічній документації на РРО, не вичерпався, а також з урахуванням строків первинної реєстрації, установлених Державним реєстром РРО.
Реєстрація РРО здійснюється в контролюючому органі за основним місцем обліку суб`єкта господарювання як платника податків.
Для реєстрації РРО суб`єкт господарювання або представник суб`єкта господарювання подає до контролюючого органу заяву про реєстрацію реєстраторів розрахункових операцій за формою №1-РРО (далі ? реєстраційна заява) (додаток 1).
На виконання пункту 4 розділу 2 Порядку реєстрації, ведення реєстру та застосування програмних реєстраторів розрахункових операцій, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 547 від 14.06.2016, позивачкою подано до податкового органу заяву про реєстрацію за адресою господарюючого об`єкта «м. Київ, вул. Жолудєва, 6-А» ще одного програмного реєстратора розрахункових операцій, а саме: контрольно-касовий апарат моделі Екселліо DP-25, заводський номер № КР 00012354, фіскальний номер № 3000459004.
Вищезазначений контрольно-касовий апарат було зареєстровано, що підтверджується реєстраційним посвідченням № 3000459004 від 28.08.2018.
Також відповідно до вимог Порядку реєстрації, ведення реєстру та застосування програмних реєстраторів розрахункових операцій, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 547 від 14.06.2016, про сертифікати електронних підписів та/або печаток, що будуть використовуватись для ПРРО, суб`єкт господарювання повідомляє за формою № 5-ПРРО.
Відповідно до статті 15 Закону № 481/95-ВР у разі зміни відомостей, зазначених у виданій суб`єкту господарювання (у тому числі іноземному суб`єкту господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) ліцензії (за винятком змін, пов`язаних з реорганізацією суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) та/або зміною типу акціонерного товариства), суб`єкт господарювання зобов`язаний у місячний термін з дня внесення таких змін звернутися до органу, який видав ліцензію, з відповідною заявою.
Орган, який видав ліцензію, на підставі заяви суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) протягом трьох робочих днів видає суб`єкту господарювання (у тому числі іноземному суб`єкту господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) ліцензію, оформлену на новому бланку з урахуванням змін.
Відповідно до частини 2 статті 17 Закону № 481/95-ВР, до суб`єктів господарювання (у тому числі іноземних суб`єктів господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі роздрібної торгівлі алкогольними напоями чи пальним через електронний контрольно-касовий апарат (книгу обліку розрахункових операцій) не зазначений у ліцензії ? 200 відсотків вартості реалізованої через такий контрольно-касовий апарат (книгу обліку розрахункових операцій) продукції, але не менше 10000 гривень.
Відтак, відповідальність за вказаною нормою настає у разі здійснення, окрім іншого, торгівлі алкогольними напоями через електронний контрольно-касовий апарат (книгу обліку розрахункових операцій), який не зазначений у ліцензії.
З матеріалів справи вбачається, що позивачк здійснювала реалізацію алкогольних напоїв через реєстратор розрахункових операцій з фіскальним номером 3000459004, який не був зазначений у додатку до чинної ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями № 26570308201904682, що діяла з 08.10.2019 по 08.10.2020.
При цьому, відповідно до даних Системи обміну даних РРО ДПС України та копій наданих позивачкою при перевірці фіскальних чеків, у період з 08.10.2019 по 08.10.2020 вартість реалізованої із застосуванням електронного контрольно-касового апарату моделі Екселліо DP-25, заводський номер № КР 00012354, фіскальний номер № 3000459004, не внесеного у зазначений період у додаток до ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями, алкогольної продукції склала 230?423,00 грн.
Таким чином, новий електронний контрольно-касовий апарат моделі Екселліо DP-25, заводський номер № КР 00012354, фіскальний номер № 3000459004 позивачка використовувала у розрахункових операціях з продажу алкогольних напоїв за адресою: м. Київ, вул. Жолудєва, 6-А, тобто без внесення до відповідного переліку, вказаного у додатку до згаданої ліцензії.
Посилання апелянта на те, що використаний у розрахункових операціях реєстратор розрахункових операцій з фіскальним номером 3000459004 був належним чином зареєстрований в органах ДПС, використовувався протягом дії чинної ліцензії, а всі дані щодо реалізації продукції передавались до контролюючого органу, колегія суддів не приймає до уваги, враховуючи, що Закон № 481/95-ВР не ставить наявність реєстрації РРО в податковому органі чи передачу ним фіскальних звітів у залежність із правом суб`єкта господарювання здійснювати роздрібну торгівлю алкогольними напоями. Навпаки, статті 15, 17 цього Закону чітко вимагають наявності в ліцензії (її додатку) інформації про кожен електронний контрольно-касовий апарат, що використовується для продажу підакцизної продукції.
Таким чином, навіть у разі технічно справної реєстрації РРО в базах ДПС та передачі ним фіскальної інформації, відсутність даних про цей апарат у додатку до ліцензії є самостійною та достатньою підставою для визнання діяльності з його використання ? незаконною у сфері обігу алкогольної продукції, що прямо передбачено частиною другою статті 17 Закону № 481/95-ВР, яка встановлює фінансову санкцію незалежно від настання негативних наслідків чи умислу порушника.
Тобто, у спірних правовідносинах позивач не вправі використовувати електронний контрольно-касовий апарат (книгу обліку розрахункових операцій), що не внесений до ліцензії, ? для здійснення саме ліцензованої діяльності з продажу алкогольних напоїв, покликаючись при цьому, що такий електронний контрольно-касовий апарат (книгу обліку розрахункових операцій) було чи буде внесено до ліцензії у майбутньому.
Норми чинного законодавства не містять приписів, які б звільняли суб`єктів господарювання від відповідальності за правопорушення, передбачені частиною 2 статті 17 Закону № 481/95-ВР, тому до позивача правомірно застосовано фінансові санкції за здійснення роздрібної торгівлі алкогольними напоями через електронний контрольно-касовий апарат, не зазначений у ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями.
Такі висновки суду першої інстанції є обґрунтованими, й колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у постанові від 17 лютого 2022 року у справі № 520/13466/19, та від 27 лютого 2025 року у справі № 500/3165/23 Верховний Суд, застосувавши наведені вище норми Закону № 481/95-ВР, виснував, що роздрібна торгівля пальним здійснюється виключно через електронний контрольно-касовий апарат, тобто РРО (книгу обліку розрахункових операцій), зазначений у ліцензії. У протилежному випадку, для суб`єктів господарювання настають негативні наслідки фінансового характеру у вигляді накладення на них штрафу, встановленого статтею 17 Закону № 481/95-ВР.
Отже, податкове повідомлення-рішення № 0150900708 від 15.12.2020 є правомірним і таким, що прийняте в межах повноважень контролюючого органу та з дотриманням вимог чинного законодавства.
Твердження апелянта про порушення судом першої інстанції вимог процесуальног законодавства з огляду на розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження колегія суддів не приймає до уваги, з огляду на наступне.
За визначенням пункту 20 частини першої статті 4 КАС України адміністративною справою незначної складності (малозначною справою) є адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.
Частиною ж шостою   статті 12 КАС України визначено перелік категорій справ незначної складності, який, втім, не є вичерпним. При цьому за змістом пункту десятого названої норми процесуального закону для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.
Згідно з положеннями частини четвертої статті 12 КАС України (в редакції, що діє на момент винесення спірного рішення судом першої інстанції) виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує: для юридичних осіб - п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; для фізичних осіб та фізичних осіб - підприємців - вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Із положеннями наведеної правової норми процесуального закону перекликаються й приписи частини четвертої статті 257 КАС України, яка відносить справи в аналогічних спорах до переліку справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.
Вищевказані зміни до ст. 12 та ст. 257 КАС України, було внесено на підставі Закону України від 19.06.2024 № 3831-IX «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах», який набрав чинності лише 19.07.2024.
Як свідчать матеріали справи, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.06.2020 відкрито провадження у справі за вказаним позовом. Розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Слід зазначити, що на момент звернення позивача з позовом до суду та постановлення судом першої інстанції ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду і відкриття спрощеного провадження у справі від 03 червня 2020 року, пунктом 2 частини четвертої статті 257 КАС України було передбачено, що за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, зокрема: щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Отже, на момент відкриття провадження по справі п. 2 ч. 4   ст. 257 КАС   визначав, що за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах   щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а саме   1 051 000 грн. (500*2102).
Таким чином, колегією суддів, за наслідками розгляду апеляційної скарги в частині доводів про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, не встановлено порушення п. 2 частини четвертої ст. 257 КАС України.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для притягнення позивача до відповідальності, та як наслідок вказане свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог шляхом скасування спірного податкового повідомлення-рішення.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
У силу вимог пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,
УХВАЛИВ :

Відмовити у задоволені клопотання фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішення у справі №240/3843/24.
Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11 червня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 частини п`ятої ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя                                                            О.М. Оксененко

Судді                                                                          О.М. Ганечко

                                                                                            В.В. Кузьменко