Номер провадження: 22-ц/813/546/25 
Справа № 522/21750/19
Головуючий у першій інстанції Абухін Р.Д.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Кострицького В.В., Коновалової В.А.,
за участю секретаря судового засідання – Пересипка Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 липня 2023 року
за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська Залізниця» в особі філії «Вокзальна компанія» про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я,

встановив:
У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним вище позовом, який згодом уточнила та остаточно просила стягнути з АТ «Українська залізниця» в особі філії «Вокзальна компанія» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду заподіяну ушкодженням здоров`я у розмірі 116 322, 62 гривень та моральну шкоду заподіяну ушкодженням здоров`я у розмірі 100 000 гривень.
Позов обґрунтовано тим, що 28.10.2017 року о 13:07 год., позивачка ОСОБА_1 зі своєю донькою ОСОБА_2 придбали в касі вокзалу квитки на приміський електропоїзд «Одеса-Головна - Білгород-Дністровський».
Очікуючи поїзд позивачка з донькою вирішили відвідати безкоштовний туалет вокзалу, який знаходиться за камерою збереження багажу на території залізничного вокзалу. Під час входу до приміщення туалету, ОСОБА_1 переступивши через поріг входу до туалету витерла підошви взуття об килимок та направилась до кабінок туалету, вступивши на мокру підлогу посковзнулась та впала, внаслідок чого нею були отримані травми та тілесні ушкодження: закритий перелом шийки правої стегнової кістки зі зміщенням уламків та закритим осколковим перелом дистального метаепіфіза правої променевої кістки зі зміщення відламків.
В туалеті вокзалу прибиральниця проводила уборку, підлога була дуже мокра, попереджувальних знаків про те що в приміщенні проводиться технічна перерва та підлога слизька і потрібно бути обережним були відсутні. Прибиральниця туалету не забезпечила для відвідувачів можливості безпечного користування приміщенням, недобросовісно виконала свої обов`язки щодо прийняття достатніх заходів для запобігання нещасних випадків.
Через 15 хвилин після виклику медичного працівника вокзалу, до приміщення туалету з інвалідним візком підійшла медичний працівник медпункту вокзалу.
Медичний працівник не оглянувши ОСОБА_1 на місці, сказала сідати до візка, на що ОСОБА_1 відповіла, що не може самостійно встати та відчуває сильний біль в руці та нозі, після чого медичний працівник попросила відвідувачів туалету посадити позивачку у візок, чим спричинила ОСОБА_1 ще більшого болю та страждань. Після цього ОСОБА_1 відвезли до медпункту вокзалу, звідки вже була викликана карета швидкої допомоги. В медпункті перша медична допомога також не була надана.
Спричинені ОСОБА_1 тілесні ушкодження потягли за собою необхідність відновлення стану здоров`я. За час лікування більше одного року позивачкою витрачено грошові кошти на придбання лікарських засобів та ліків, на придбання медичного обладнання для реабілітацій, ендопротез кульшового суглобу, витрати на аналізи, на гвинти в шийку бедра, транспортування з лікарні.
Розмір матеріальної шкоди складає 116 322,62 грн, що підтверджується відповідними квитанціями з медичних закладів та квитанціями по сплаті за ліки.
Розмір моральної шкоди, завданої довготривалим лікуванням та реабілітацією, позивачка оцінює у сумі 100 000 грн.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 липня 2023 року відмовлено в задоволені позову ОСОБА_1 до АТ «Українська Залізниця» в особі філії «Вокзальна компанія» про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на обставини, якими обґрунтовано позов, просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 липня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
За доводами апеляційної скарги поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що на момент отримання тілесних ушкоджень (28.10.2017 о 13 годині 07 хвилин) ОСОБА_1 на станції «Одеса-Головна» не була оголошена посадка на приміський поїзд № 6308/6307 «Одеса-Головна - Білгород- Дністровський» (відправлення потягу 28.10.2017 о 14 годині 10 хвилин), отже у спірних правовідносинах належним відповідачем у справі є саме АТ «Українська залізниця» в особі філії «Вокзальна компанія», а не ПАТ СК «Інтер-Поліс» оскільки застрахованими вважаються пасажири з моменту оголошення посадки на поїзд до моменту завершення поїздки, отже подія не відноситься до страхового випадку.
У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» в особі філії «Вокзальна компанія», заперечуючи проти доводів скаржниці, просить залишити оскаржуване рішення без змін, як законне та обґрунтоване.
Відповідач зазначає, що факт того, що позивачка ОСОБА_1 є застрахованою особо, зазначено у Акті про нещасний випадок, також про цей факт було неодноразово повідомлено позивачці у відповідях на звернення. Тож, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що АТ «Українська залізниця» в особі філії «Вокзальна компанія» за обставинами цієї справи не є належним відповідачем у справі.
У відповіді на відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , посилаючись на обставини, викладені у позові та апеляційній скарзі, зауважує, що відповідні травми нею було отримано не «на транспорті», а у приміщені вокзалу, що виключає визнання такого випадку страховим.
У судовому засіданні представниця позивачки ОСОБА_1 - адвокат Бондаренко Г.Є. підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги
Представниця відповідача АТ «Українська залізниця» в особі філії «Вокзальна компанія» - Коваль В.Б. заперечила проти доводів та вимог апеляційної скарги, просила залишити таку без задоволення, а рішення – без змін. 
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Вказаним вище вимогам рішення суду не відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що належним відповідачем є компанія ПАТ СК «Інтер-Поліс», в той час як визначений позивачкою відповідач не може нести відповідальність без попереднього звернення до страхової компанії ПАТ СК «Інтер-Поліс».
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, з огляду на таке. 
Предметом позову ОСОБА_1 у цій справі є стягнення з АТ «Українська залізниця» в особі філії «Вокзальна компанія» матеріальної шкоди у розмірі 116 322, 62 грн та моральної шкоди заподіяну ушкодженням здоров`я у розмірі 100 000 грн.
Відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Частиною першою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до статті 16 ЦК України відшкодування збитків є одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів.
Згідно зі статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 48 ЦПК України).
Позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки (стаття 50 ЦПК України).
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Згідно з частинами першою, другою статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 17 квітня 2018 року у справі N 523/9076/16-ц, провадження N 14-61цс18, пункт 41).
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття "сторона у спорі" може не бути тотожним за змістом поняттю "сторона у процесі": сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14 листопада 2018 року у справі N 183/1617/16 (провадження N 14-208цс18, пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі N 367/2022/15-ц (провадження N 14-376цс18, пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі N 712/8916/17 (провадження N 14-448цс19, пункт 27), від 09 лютого 2021 року у справі N 635/4741/17 (провадження N 14-46цс20, пункт 33.2). Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (див. пункт 8.10. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі N 910/15792/20 (провадження N 12-31гс22)).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року в справі N 300/808/19 (провадження N 61-11144св22), від 07 грудня 2023 року в справі N 363/2300/20 (провадження N 61-6922св23), від 13 грудня 2023 року в справі N 753/8710/21 (провадження N 61-6090св23)).
За змістом статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а за шкоду, завдану в наслідок дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку (частина шістнадцята статті 9 Закону України "Про страхування").
Страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором (пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України).
У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим замість завдавача шкоди в передбаченому Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням.
Одночасно за положеннями статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 755/18006/15-ц (провадження N 14-176цс18), від 03 жовтня 2018 року у справі N 760/15471/15-ц (провадження N 14-316цс18) та ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі N 753/15214/16-ц (провадження N 14-25цс20))".
Отже, принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку підстави для покладення відповідальності на страхувальника відсутні".
Аналогічні за змістом висновки викладено у постанові Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі N 641/10491/15-ц (провадження N 61-12709св21).
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи 28.10.2017 року о 13 годині 07 хвилин, ОСОБА_1 придбала в касі вокзалу квиток на приміський електропоїзд «Одеса-Головна - Білгород-Дністровський», після чого вирішила скористатись вбиральнею, розташованою на території залізничного вокзалу, на території якої посковзнулась та впала, внаслідок чого нею були отримані тілесні ушкодження: закритий перелом шийки правої стегнової кістки зі зміщенням уламків та закритим осколковим перелом дистального метаепіфіза правої променевої кістки зі зміщення відламків.
25.11.2017 року ОСОБА_2 отримала Акт про нещасний випадок, що стався на залізниці із застрахованим з рекомендацією звернутись до страхової компанії.
Дійсно, як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, у 2017 році страхування пасажирів на залізничному транспорті здійснювала компанія ПАТ СК «Інтер-Поліс».
При цьому, визначальним для цієї справи є вирішення питання про те, чи вважалась позивачка застрахованою особою в розумінні Закону України "Про страхування" та "Положення про обов`язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 1996 року N 959 на момент нещасного випадку, що відбувся 28.10.2017 року о 13 годині 07 хвилин у приміщені вокзалу станції Одеса-Головна.
Обов`язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті регулюється Постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 1996 року N 959 "Про затвердження Положення про обов`язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті", із змінами і доповненнями.
Обов`язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті поширюється на пасажирів залізничного, морського, внутрішнього водного, автомобільного і електротранспорту, крім внутрішнього міського, під час поїздки або перебування на вокзалі, в порту, на станції, пристані.
Виснучи про те, що належним відповідачем у цій справі є страховик - компанія ПАТ СК «Інтер-Поліс», якою застраховано цивільно-правову відповідальність АТ «Українська залізниця» в особі філії «Вокзальна компанія», суд першої інстанції послався на Акт про нещасний випадок, що стався на залізниці із застрахованим пасажиром та відповіді філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» на звернення ОСОБА_1 .
Апеляційний суд звертає увагу на те, що випадки коли пасажир вважається застрахованим чітко визначені у абзаці 1 пункту 2 вказаного вище Положення . Так, застрахованими вважаються пасажири з моменту оголошення посадки в морське або річкове судно, поїзд, автобус або інший транспортний засіб до моменту завершення поїздки. Страховими випадками є, зокрема, тимчасова втрата застрахованою особою працездатності внаслідок нещасного випадку на транспорті.
При цьому саме по собі визнання перевізником того, що нещасний випадок є страховим, а постраждала особа (пасажир) є застрахованою в розумінні Закону України "Про страхування" та "Положення про обов`язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 1996 року N 959 не має правового значення, оскільки вирішальним є те, чи була оголошена посадка на транспортний засіб.
Проте, як убачається з Акту про нещасний випадок, відзиву на позовну заяву АТ «Укрзалізниця», наполягаючи на тому, що відповідний нещасний випадок є страховим, а належним відповідачем у справі є ПАТ СК «Інтер-Поліс», виходить лише з факту оформлення позивачкою ОСОБА_1 пільгового квитку на залізничний транспорт. Жодних посилань на те, що станом на 13 годині 07 хвилин 28.10.2017 року було оголошено посадку на приміський електропоїзд «Одеса-Головна - Білгород-Дністровський», квиток на який мала позивачка, жоден з наданих відповідачем документів не містить, як не надано відповідачем і доказів вказаних обставин.
Зважаючи на викладене, апеляційний суд вважає помилковим висновк суду першої інстанції про те, що у спірних правовідносинах обов`язок відшкодування завданої ОСОБА_1 шкоди покладено саме на страховика, оскільки за відсутності доказів настання страхового випадку, відповідно до положень статей 1166 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала.
Аналогічні висновки викладені і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №755/18006/15-ц. Так касаційний суд виснував, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.
Тож, оскільки відповідно до рішення наглядової ради АТ "Укрзалізниця" від 11.10.2019 (протокол N А-10/16-19 Ком. т.), 14.05.2020 створена філія "Вокзальна компанія" АТ "Укрзалізниця" та вокзал станції Одеса-Головна увійшов до структури філії "Вокзальна компанія" АТ "Укрзалізниця", як виробничий підрозділ філії "Вокзальна компанія" АТ "Укрзалізниця", апеляційний суд виснує, про належність визначеного позивачкою ОСОБА_1 відповідача.
Щодо розміру завданої позивачці ОСОБА_1 матеріальної шкоди, апеляційний суд доходить таких висновків.
У разі встановлення конкретної особи, яка завдала шкоду, відбувається розподіл тягаря доказування: позивач повинен довести наявність шкоди та причинний зв`язок, відповідач доводить відсутність протиправності та вини (схожий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі N 214/7462/20 (провадження N 61-21130сво21 та постанові Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі N 522/2891/20).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Як убачається з наданих позивачкою доказів, з 28.10.2017 року по 10.11.2017 року вона перебувала на стаціонарному лікування, а 02.11.2017 року їй було проведено оперативне втручання - закрита репозитарія МОС шийки правої стегнової кістки трьома канюлірованими гвитами, вартістю 6 100 грн (т.1 а.с.40-42) та закрита репозиція дистального метаепіфіа правої променевої кістки, фіксація спицами.
10.11.2017 року ОСОБА_1 було виписано з Одеської обласної клінічної лікарні для продовження стаціонарного лікування за місцем проживання та було транспортована (перевезено) відокремленим підрозділом «Білгород-Дністровською станцією екстреної (швидкої) медичної допомоги» КУ «Одеського обласного центру екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» (витрати на транспортування склали 1412,40 грн (т.1 а.с. 32-38) . 
З 10.11.2017 року по 15.11.2017 року (епікриз №7865) ОСОБА_1 було продовженно стаціонарне лікування в КЗ «Білгород-Дністровській міськрайонній багатопрофільній лікарні». 
28.08.2018 року у зв`язку із рецидивом отриманих 28.10.2017 року травм ОСОБА_1 була направлена до Одеської обласної клінічної лікарні на стаціонарне лікування, де перебувала з 28.08.2018 року по 14.09.2018 року ( виписка №20399 з медицинської карти стаціонарного хворого) з діагнозом рефрактура шийки правої стегнової кістки зі зміщенням відламків, стан після МОС трьома канюлірованими гвинтами.
31.08.2018 року ОСОБА_1 проведена операція №966 з видалення металоконструкціх (трьох канюлірованих гвинтів) з шийки правої стегнової кістки, тотальне ендопротезування правого тазостегнового суглобу ендопротезом МЕКЕТЕ з цементною фіксацією тазового компоненту та безцементною фіксацією тазового компоненту (вартість встановленого ендопртезу кульшового суглобу склала 70 000 грн (т.1 а.с. 44,45).
Також з наданих позивачкою квитанцій убачається придбання ОСОБА_3 ходунків зі з`ємною опорою, вартістю 2 107,10 грн ( т.1 .а.с. 53) та костилів, вартістю 160 грн (т.1 а.с. 47,48), витрати на які, з огляду на характер отриманих позивачкою травм, на переконання апеляційного суду я обґрунтованими.
Отже, зважаючи на підтвердження матеріалами справи причинно-наслідкового зв`язку між необхідністю понесення ОСОБА_3 вказаних вище витрат у розмірі 79 779, 50 грн (6 100+1412,40+70 000+2 107,10+160) та отриманою 28.10.2017 року шкодою, а також розміру таких витрат, колегія суддів виснує, що такі підлягають відшкодуванню відповідачем АТ «Українська залізниця» в особі філії «Вокзальна компанія», як заподіювачем шкоди.
Щодо наданих ОСОБА_1 квитанцій на придбання лікарських препаратів, здачу аналізів та сплату благодійних внесків на загальну суму 36 543,12 грн, колегія суддів виходить за такого.
Благодійні внески в медичні установи регулюються Законом України "Про благодійну діяльність та благодійні організації" і являють собою безоплатну передачу коштів чи майна на визначені донором потреби, такі як придбання обладнання чи першочергові видатки закладу. Вони зараховуються на спеціальні рахунки та використовуються виключно за призначенням донора або на статутні потреби, без права на примус чи повернення. 
Так, особа, яка завдала шкоду зобов`язана відшкодовувати лише прямі витрати, спричинені його діями (лікування, реабілітація, тощо), відповідно до ст. 1166–1195 ЦК України. Водночас, благодійні внески надходять від незалежних донорів і не є наслідком шкоди. Між протиправною поведінкою завдавача та цими коштами немає юридичного зв`язку, оскільки внески можуть надходити за ініціативою громадськості чи фонду безвідносно до конкретного інциденту. 
Апеляційний суд виснує, що на завдавача шкоди не може бути покладено сплачені постраждалим благодійні внески до медичних установ, через добровільний і безоплатний характер таких внесків, а також відсутність прямого причинно-наслідкового зв`язку між діями завдавача та витратою цих коштів.
Благодійні внески за своєю природою є добровільними пожертвами, що надаються з ініціативи донора без будь-якої юридичної обов`язковості чи очікування взаємності, на відміну від компенсації шкоди, яка виникає з деліктної відповідальності.
Також, оскільки з частини копій квитанції, наданих позивачкою на підтвердження понесення вказаних витрат, не можливо встановити які саме товари (препарати, медичне обладнання, тощо) було придбано, з інших копій квитанцій неможливо встановить, що відповідні препарати було придбано у зв`язку із отриманими 28.10.2017 року травмами та їх подальшим лікуванням, у зв`язку із відсутністю доказів призначення таких лікарями, а деякі з значених у товарних чеках товарів є очевидно такими, що не стосуються проходження ОСОБА_1 лікування (засоби особистої гігієни, косметичні засоби, препарати для лікування застуди), апеляційний суд виснує, що з відповідача АТ «Українська залізниця» в особі філії «Вокзальна компанія» на користь ОСОБА_3 підлягають відшкодуванню витрати на придбання ліків та допоміжних медичних засобів у розмірі 33 289,50 грн.
При цьому, апеляційний суд відхиляє зауваження відповідача про погодні умови, які склались 28.10.2017 року (дощ, мряка), з огляду на таке.
Особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили (ч.1 ст. 617 ЦК України).
Верховний Суд у постанові від 02 квітня 2024 року у справі N 910/9226/23 зазначив, що надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості.
Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (постанова Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі N 912/3323/20).
Між обставинами непереборної сили та неможливістю належного виконання зобов`язання має бути причинно-наслідковий зв`язок. Тобто неможливість виконання зобов`язання має бути викликана саме обставиною непереборної сили, а не обставинами, ризик настання яких несе учасник правовідносин (постанова Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі N 910/15264/21).
Відтак, метеорологічні явища про які зауважує АТ «Українська залізниця» в особі філії «Вокзальна компанія» не можуть бути підставою для звільнення від відповідальності, оскільки такі не є подіями надзвичайного характеру, у розумінні ч.1 ст. 617 ЦК України.
Також не є обставинами, що свідчать про відсутність вини відповідача у завданій позивачці шкоди доводи АТ «Українська залізниця» в особі філії «Вокзальна компанія» про дотримання прибиральницею вбиральні вокзалу станції Одеса-Головна графіку прибирань, оскільки фактично стан вказаного приміщення, безпечність підтримання якого є обов`язком його утримувача (слизька підлога), спричинив отримання травм ОСОБА_1 .
Щодо заявленого ОСОБА_1 розміру моральної шкоди.
Моральна шкода - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з посяганням на її права та інтереси.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі N 216/3521/16-ц зроблено висновок, що, виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.
У постанові Верховного Суду від 06 листопада 2024 року у справі N 202/10602/22 зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві майнової шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, при визначенні розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
У постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі N 464/3789/17 зазначено, що "адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання".
Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав психологічних страждань та розчарувань, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.
Відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті, як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчиненню суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини.
Розмір відшкодування має бути адекватним нанесеній моральній шкоді, при цьому, відшкодування моральної шкоди не може бути засобом отримання доходу.
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 зазначила, що у зв`язку з нещасним випадком, що відбувся 28.10.2017 року вона перебувала у тривалому стресовому стані, спричиненого суттєвим погіршенням здоров`я, яке потребувало тривалого лікування та реабілітації, перенесеним фізичним болем, вона зазнала душевних страждань, відбулись зміни у її життєвих і суспільних стосунках, та мала докладати додаткових зусиль, для відновлення її попереднього стану та звичного укладу життя.
Урахувавши наведені вище обставини, дотримуючись засад справедливості, розумності та достатності, колегія суддів виснує про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки 20 000 грн у якості відшкодування моральної шкоди. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04).
Відповідно до ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
За положеннями ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Підсумовуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивачки підлягає задоволенню частково, а оскаржуване рішення суду потрібно скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 до АТ «Українська Залізниця» в особі філії «Вокзальна компанія» про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я частково та стягнути з АТ «Українська Залізниця» в особі філії «Вокзальна компанія» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду заподіяну ушкодженням здоров`я у розмірі 113 069 грн (33 289,50 +79 779, 50) та в рахунок відшкодування моральної шкоди - 20 000 грн.
Зважаючи на викладене, та ураховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 4 747,72 грн.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 липня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська Залізниця» в особі філії «Вокзальна компанія» про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я задовольнити частково.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська Залізниця» (ЄДРПОУ 40075815) в особі філії «Вокзальна компанія» (ЄДРПОУ 43665271) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) матеріальну шкоду заподіяну ушкодженням здоров`я у розмірі 113 069 грн та в рахунок відшкодування моральної шкоди 20 000 гривень.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська Залізниця» (ЄДРПОУ 40075815) в особі філії «Вокзальна компанія» (ЄДРПОУ 43665271) на користь держави судовий збір, що підлягав сплаті за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 4 747,72 грн.
Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький 

В.А. Коновалова