Копія

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2026 року Справа № 608/783/25
Номер провадження1-кп/608/164/2026
Чортківський районний суд Тернопільської області в складі:
головуючої судді ОСОБА_1 
при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
з участю прокурора      ОСОБА_4 , ОСОБА_5 
захисника   ОСОБА_6 
обвинуваченого   ОСОБА_7  
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12025211110000123 від 14 березня 2025 року відносно:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тернопіль, жителя АДРЕСА_1 , фізичної особи - підприємця, неодруженого, громадянина України, з вищою освітою, раніше несудимого, 
обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ст. 336 КК України,-
ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин «військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).
Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», персонально-якісний облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів передбачає облік відомостей (персональних та службових даних) стосовно призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які узагальнюються в облікових документах та вносяться до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів. Ведення персонально-якісного обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів покладається на відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.
Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_7 , будучи військовозобов`язаним, 01.11.2024 прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 , що за адресою: АДРЕСА_2 , з метою проходження військово-лікарської комісії, у зв`язку з оголошенням Указу Президента України № 69/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію» та призовом на військову службу у Збройні Сили України.
Згідно довідки військово-лікарської комісії № 2892/15 від 01.11.2024 ОСОБА_7 визнаний придатним до військової служби.
10.02.2025 ОСОБА_7 отримав повістку про явку на 10.02.2025 до ІНФОРМАЦІЯ_3 для відправлення у складі команди НОМЕР_1 АДРЕСА_3 , від підпису якої останній відмовився, про що було складено акт фіксації відмови від підпису в присутності працівників ІНФОРМАЦІЯ_3 . Окрім того, його ознайомлено про вимоги законодавства України з питань оборони та відповідальність за порушення правил військового обліку та ухилення від призову за мобілізацією.
У подальшому, ОСОБА_7 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, без поважних причин, маючи можливість прибути, 10.02.2025 не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_2 , чим порушив вимоги ст. 65 Конституції України, вимоги Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», вимоги Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» № 69/2022 від 24.02.2022, Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про загальну мобілізацію», тим самим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації.
Враховуючи вищенаведене, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ст. 336 КК України, тобто в ухиленні від призову на військову службу під час мобілізації.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ст. 336 КК України, не визнав та пояснив, що через релігійні переконання, а саме, є християнином віри ОСОБА_8 , якому релігія не дозволяє складати присягу, брати до рук зброю, клястися, оскільки совість і ОСОБА_9 суперечать цьому всьому, а тому згідний на проходження альтернативної служби. Також посилався на ч.4 ст.35 Конституції, дія якої не призупинена на час особливого періоду та просив його виправдати та провадження відносно нього закрити за відсутності складу кримінального правопорушення.
Захисник ОСОБА_6 під час розгляду справи та в судових дебатах посилався на рішення Європейського суду та судову практику в Україні з аналогічних обставин, які закріплюють право осіб, які мають несумісні з військовою службою релігійні переконання, на сумлінну відмову від військової служби. Вважаючи, що його підзахисний ОСОБА_7 саме «сумлінно відмовився» від проходження військової служби, оскільки належить до релігійної організації Християн віри Євангелістської і через релігійні переконання не може проходити військову службу. Вважає, що в діях обвинуваченого відсутній склад злочину, передбачений ст. 336 КК України, оскільки ОСОБА_7 не є особою, котра підлягає призову на військову службу, тобто не є суб`єктом та в його діях відсутній умисел, оскільки він просив замінити йому військову службу на альтернативну, тому просив виправдати ОСОБА_7 у даному кримінальному провадженні.
Незважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_7 свою вину в пред`явленому обвинуваченні не визнав, суд вважає, що його вина в скоєнні злочину, передбаченого ст. 336 КК України підтверджується дослідженими в ході судового розгляду кримінального провадження доказами, наданими стороною обвинувачення та спростовує позицію обвинуваченого та його захисника про відсутність в його діях складу злочину, передбаченого ст. 336 КК України, яку суд розцінює як спосіб захисту, обраний ним з метою уникнення від кримінальної відповідальності за скоєний злочин.
Так, допитані в ході судового розгляду кримінального провадження свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 – працівники Чортківського ТЦК, суду пояснили, що обвинувачений відмовився в територіальному центрі від повістки на відправлення через релігійні переконання, про що був складений відповідний акт. Також неодноразово роз`яснювалося обвинуваченому про зупинення альтернативної служби на час військового стану. Та при виконанні обов`язку щодо захисту Вітчизни, особи, яким релігія не дозволяє брати до рук зброї, можуть виконувати інші обов`язки, а саме, бути кухарями, ремонтувати транспорт, будувати захисні споруди. Проте ОСОБА_7 відмовляється від мобілізації, посилаючись на те, що через релігійні переконання не може брати участі у захисті Вітчизни та клястися.
Також вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 336 КК України є доведеною в ході судового розгляду матеріалами кримінального провадження, наданими стороною обвинувачення та дослідженими судом, які повністю узгоджуються між собою та відповідають обставинам пред`явленого обвинувачення. Також в судовому засіданні були досліджені і докази, які були подані суду обвинуваченим.
Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 14.02.2025 року, з якого вбачається, що в ході досудового розслідування було встановлено, що ОСОБА_7 10.02.2025 року було вручено бойову повістку на відправку для подальшого несення служби, не прибув на 17 год. 10.02.2025 року за вказаною повісткою та продовжує ухилятися від військової служби під час мобілізації.
Розпискою з повісткою про з`явлення до РТЦК 10.02.2025 року о 17 годині.
Поіменним списком військовозобов`язаних, які призвані ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Військовим квитком виданим на ОСОБА_7 та обліково-послужною карткою.
Довідкою військово-лікарської комісії від 01.11.2024 року, з якої вбачається, що ОСОБА_7 придатний до військової служби.
Карткою обстеження та медичного огляду від 01.11.2024 року, карткою професійно-психологічного відбору кандидата, з яких вбачається, що ОСОБА_7 придатний до військової служби.
Довідкою Тернопільського обласного центру Християн віри Євангельської, з якої вбачається, що ОСОБА_7 є членом церкви Християн віри Євангельської в м. Чорткові з 28 липня 2010 року.
Актом фіксації відмови від підпису від 10.02.2025 року, з якого вбачається, що 10.02.2025 року в ІНФОРМАЦІЯ_5 державним службовцем ОСОБА_10 запропоновано ОСОБА_7 отримати повістку про прибуття 10.02.2025 року на 17 годину в РТЦК. Проте ОСОБА_7 від отримання повістки відмовився.
Направленням на консультацію ревматолога 07.02.2025 року та направлення на стаціонарне лікування загального напрямку на 11.02.2025 року ОСОБА_7 .
Випискою із медичної карти стаціонарного хворого №1640 ОСОБА_7 від 25.02.2025 року. Висновок – двобічний сакроілеїт 2 ст.
Довідкою військово-лікарської комісії від 31.07.2025 року, з якої вбачається, що ОСОБА_7 придатний до військової служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони.
Відповіддю Чортківської районної військової адміністрації Тернопільської області від 10.03.2025 про розгляд звернення ОСОБА_7 щодо заміни військової служби на альтернативну, вбачається, що на даний час взамін строковій військовій службі запроваджено базову військову службу, порядок призову на яку наразі не прийнято. 
Враховуючи наведене, вищевказані докази, які були надані стороною обвинувачення та самим обвинуваченим, і досліджені судом в ході судового розгляду кримінального провадження, суд в розумінні ст.ст. 85, 86 КПК України визнає належними та допустимими доказами по даному кримінальному провадженню, які беззаперечно підтверджують вину ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 336 КК України та не підтверджують заперечень обвинуваченого.
Зокрема, положеннями ч. 1, 2 ст. 18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (надалі - Пакт) кожній людині гарантовано право на свободу думки, совісті і релігії. Це право включає свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір і свободу сповідувати свою релігію та переконання як одноосібно, так і спільно з іншими, публічно чи приватно, у відправленні культу, виконанні релігійних та ритуальних обрядів та вчень. Ніхто не повинен зазнавати примусу, що принижує його свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір. Відступ від положень цієї статті згідно з ч. 1, 2 ст. 4 Пакту не допускається навіть під час надзвичайного становища в державі, при якому життя нації перебуває під загрозою.
Статтею 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено право кожного на свободу думки, совісті та релігії. Це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.
Відповідно до ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України є найважливішими функціями держави та справою всього Українського народу, а захист України, її незалежності та територіальної цілісності України, відповідно до ст. 65 Конституції України є обов`язком громадян України.
Положення ч. 4 ст. 35 Конституції України передбачають, що ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.
Перевіряючи те чи узгоджується кримінальна відповідальність за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації з правом особи на свободу думки, совісті та релігії, яке закріплено в Конституції України й міжнародних договорах, ратифікованих Україною суд виходить з наступного.
Положення статті 18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права не допускають відступу за будь-яких обставин. Відступ від зобов`язань, передбачених статтею 9 ЄКПЛ, допускається відповідно до статті 15 ЄКПЛ, однак слід врахувати, що з 04 квітня 2024 року заявлений раніше Україною відступ від зобов`язань за цією статтею було відкликано. Таким чином, ці положення міжнародних договорів діють у повному обсязі.
Суд вважає, що призов на військову службу під час мобілізації здійснює суттєвий вплив на звичайний спосіб життя особи, оскільки вона забезпечує захист держави, а не продовжує займатися своєю попередньою діяльністю, вимушена змінити місце перебування (проживання), не може залишати військової частини, тощо. Також такий призов може мати певний вплив, в тому числі змінити, можливості особи звичним для неї способом сповідувати ту чи іншу віру, відвідувати релігійні та пов`язані з ними заходи.
Однак, право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним. Тому перевіряючи чи є таке втручання виправданим з погляду тих положень Конституції України та міжнародних договорів, які допускають обмеження свободи сповідувати свою релігію, суд прийшов до наступного висновку.
Частина 2 статті 35 Конституції України, частина 3 статті 18 Пакту і частина 2 статті 9 Конвенції в схожих виразах допускають таке обмеження в інтересах громадського порядку або безпеки, здоров`я чи моралі, а також захисту прав і свобод інших людей. Усі ці положення вимагають, щоб таке обмеження було встановлено законом і було виваженим (пропорційним до заявленої мети).
Як і в інших випадках, закон, який визначає застосування таких обмежень, має бути чітким, зрозумілим для відповідної особи, а його застосування має бути передбачуваним та точним, щоб захистити особу від свавілля.
Суд вважає, що законодавець чітко відрізняє два види військової служби: строкову військову службу та військову службу за призовом під час мобілізації. Якщо в разі призову на строкову військову службу для сумлінного відмовника доступна можливість замінити таку службу альтернативною відповідно до Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», то в разі призову під час мобілізації дію вказаного закону призупинено.
На думку суду, національне законодавство відповідає критеріям доступності і чіткості. Також не викликає сумніву, що неможливість для військовозобов`язаного відмовитися від призову під час мобілізації є свідомим й послідовним вибором законодавця, неможливість відмовитися від військової служби на підставі переконань також має легітимну мету в ситуації, в якій перебуває держава.
Українське суспільство змушене захищатися від військового нападу сусідньої держави. Військові дії агресора мають широкомасштабний характер й охопили майже всі області України, протяжність лінії оборони сягнула значної частини її кордону. Україна обороняється від нападу держави, яка значно переважає її за площею, кількістю населення, озброєння, а також володіє ядерною зброєю. Ці та інші фактори можуть характеризуватися як непередбачувана та виключна ситуація (див., наприклад, рішення у справі «Cristian-Vasile Terhes against Romania» від 13 квітня 2021 року, № 49933/20).
У такій ситуації загальну військову мобілізацію оголошено з легітимною метою оборони від агресії, яка загрожує існуванню нації. Захист нації та життя її людей може розглядатися як легітимний інтерес у громадській безпеці для захисту прав і свобод інших людей, включно й цивільних осіб. Якщо існування України поставлено під загрозу, то держава повинна вжити всіх можливих заходів для самозбереження (у тому числі мобілізації військовозобов`язаних). Така легітимна мета дозволяє державі впроваджувати пропорційні обмеження, у тому числі виключати можливість відмови від військової служби з міркувань, зумовлених певними переконаннями.
Суд не залишає поза увагою посилання сторони захисту та обвинуваченого на численні рішення ЄСПЛ, що стосуються відмови від військової служби через релігійні переконання (зокрема, рішення «Bayatyan v. Armenia» від 07 липня 2011 року, № 23459/03), погоджуючись з тлумаченням ЄСПЛ статті 9 Конвенції в контексті сумлінної відмови від військової служби, однак, вважає, що ситуація, в якій перебуває Україна внаслідок масштабної агресії з боку Російської Федерації, не дає можливості вважати висновки ЄСПЛ, які стосувалися подій в обстановці мирного часу, беззастережно застосовними до вказаного питання, також не вбачає підстав вважати, що право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою, гарантоване частиною 4 статті 35 Конституції України, поширюється на ситуацію, що загрожує існуванню нації. Відповідно підхід законодавця, який виключив можливість такої заміни, відповідає статті 35 Конституції в сукупності зі статтями 17 та 65 Основного Закону України.
За таких обставин, суд вважає що законодавство, яке виключає можливість сумлінної відмови від призову під час мобілізації не передбачає можливості уникнути призову за мобілізацією на підставі релігійних або нерелігійних переконань, навіть якщо їх щирість і послідовність не ставиться під сумнів, і такі переконання не можуть бути підставою для звільнення особи від кримінальної відповідальності у разі її ухилення від мобілізації у значенні ст. 336 КК України. Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Об`єднаної палати ККС ВС у справі №573/838/24 від 27 жовтня 2025 року.
Посилання сторони захисту на релігійну належність обвинуваченого ОСОБА_7 до Релігійного об`єднання Християн віри Євангелістів та виконання ним функцій священнослужителя не звільняє його від обов`язку виконувати вимоги закону у період дії воєнного стану. Підстав стверджувати про те, що Україна порушила свої позитивні зобов`язання перед громадянином ОСОБА_7 немає, оскільки останній взагалі не мав на меті проходити військову службу.
Практика Європейського суду з прав людини, на яку посилається захисник та обвинувачений, не може бути застосована у даному випадку, оскільки вона стосувалася призову на строкову службу у мирний час, тоді як Україна перебуває у стані збройної агресії та діє особливий правовий режим мобілізації.
Відмова ОСОБА_7 від виконання законних вимог працівників РТЦК та СП не може бути виправдана посиланнями на релігійні переконання, оскільки право на альтернативну службу, яку зупинене під час воєнного стану, не поширюється на мобілізаційний призов, а ч.4 ст.35 Конституції України не надає підстав для звільнення від кримінальної відповідальності за ст. 336 КК України.
Конституційний Суд України у своїй практиці неодноразово зазначав, що обов`язок захисту Вітчизни має пріоритетний конституційний характер, і відмова від його виконання не може бути виправдана лише посиланням на релігійні переконання.
На переконання суду, перебування держави у правовому режимі воєнного стану є вагомою причиною, щоб вести мову про необхідність виконання військового обов`язку усіма громадянами України, в тому числі й Євангелістами. Військовий напад на державу та, відповідно, самооборона проти такої агресії є тим винятковим випадком, який дозволяє державі впроваджувати певні пропорційні обмеження для можливості відмови від військової служби з релігійних мотивів, за яким не можна вести мову про порушення ст. 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Адже і сама Україна є підписантом вказаної Конвенції, а відтак, якщо її існування поставлено під загрозу внаслідок військового нападу, то очевидним є те, що держава повинна вжити всіх можливих заходів для самозбереження (у тому числі мобілізації військовозобов`язаних).
Таким чином, жодні релігійні переконання не можуть бути підставою для ухилення громадянина України, визнаного придатним до військової служби, від мобілізації з метою виконання свого конституційного обов`язку із захисту територіальної цілісності та суверенітету держави від військової агресії з боку іноземної країни.
Отже, як уже зазначалося вище, за обставин цієї справи, наявності у ОСОБА_7 фактичних і юридичних підстав для сумлінної відмови від військової служби не було, правова оцінка його дій як ухилення від призову за мобілізацією не суперечить вимогам ч. 4 ст. 35 Конституції України і ст. 9 Конвенції.
Також посилання обвинуваченого на те, що дія ч. 4 ст. 35 Конституції України не призупинена під час воєнного стану та вона є спеціальною нормою по відношенню до ст.65 Конституції України, суд виходить з того, що захист Вітчизни і військовий обов`язок не є тотожними поняттями, зокрема, військовий обов`язок й установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни.
Таким чином, судом поза розумним сумнівом встановлено, що ОСОБА_7 , будучи військовозобов`язаним та визнаним у встановленому законом порядку придатним для проходження військової служби, не заперечуючи виконувати будь-яку роботу (копання траншей, готування їжі і т.д.) відмовився від проходження військової служби, чим у такий спосіб ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, чим порушив ст. 65 Конституції України, Указ Президента України № 65/2022 від 24 лютого 2022 року «Про загальну мобілізацію» та Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ухилившись в такий спосіб від призову на військову службу під час мобілізації.
Враховуючи вищенаведене, суд не вбачає підстав для виправдання обвинуваченого ОСОБА_7 за ст.336 КК України, як просила сторона захисту, оскільки таке не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження та спростовується вищенаведеним.
При цьому, стороною обвинувачення надано суду докази, зібрані під час досудового розслідування, які судом визнані допустимими та належними, що в сукупності дають підстави для визнання особи винною у пред`явленому обвинуваченні.
Відповідно до ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Оцінюючи кожний доказ, досліджений у судовому засіданні з точки зору належності, допустимості, достовірності, та їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, суд прийшов до висновку, що вина ОСОБА_7 у вчиненні ним злочину, передбаченого ст.336 КК України, тобто в ухиленні від призову на військову службу під час мобілізації є доведеною, а юридична кваліфікація його дій за зазначеною статтею правильною.
Відповідно до ст. 65 КК України, суд призначає покарання особі, у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу та враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання; особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.
Обираючи обвинуваченому ОСОБА_7 вид та міру покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого.
Те, що ОСОБА_7 є раніше не судимим, за місцем проживання характеризується позитивно, суд відповідно до ст. 66 КК України враховує, як обставини, що пом`якшують його покарання.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , в ході судового розгляду кримінального провадження не встановлено.
Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», такий постановив звернути увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Водночас суди мають враховувати й вимоги КПК України стосовно призначення покарання.
На підставі вищевикладеного, враховуючи особу винного та конкретні обставини справи, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання в межах санкції ст. 336 КК України у виді позбавлення волі, що на думку суду є необхідним для його виправлення та попередження вчинення ним в майбутньому нових кримінальних правопорушень.
Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_7 під час досудового розслідування не обирався. Клопотань про обрання відносно останнього запобіжного заходу в ході судового розгляду кримінального провадження не надходило.
Керуючись ст.ст. 100, 368, 370, 374 КПК України, суд,-
УХВАЛИВ:

Визнати винуватим ОСОБА_7 у пред`явленому йому обвинуваченні за ст. 336 КК України і призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.
Вирок оголошений і може бути оскаржений до Тернопільського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку, а копія вироку обвинуваченому та прокурору підлягає врученню негайно після проголошення.

Суддя:/підпис/
Згідно з оригіналом
Вирок набрав законної сили "___"________________2026 року.
Оригінал вироку знаходиться в матеріалах справи № 608/783/25, яка зберігається в Чортківському районному суді Тернопільської області.

Суддя: ОСОБА_1 
Копію вироку видано "___"_______________2026 року.
Секретар: