печерський районний суд міста києва
Справа № 757/21007/25-ц 
пр. 2-3730/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 лютого 2026 року Печерський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді: Бусик О.Л.
при секретарі судових засідань Романенко Ю.О.
за участю:
представника позивача - ОСОБА_1 
представника відповідача - ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мироник Оксана Вікторівна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гречана Руслана Тарасівна, про визнання правочинів недійсними та витребування майна, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року  ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , у якому просила
- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 25.08.2021 ОСОБА_4 , який діяв від імені ОСОБА_6 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майоровою А.В. 06.07.2020 за реєстровим № 1235, з ОСОБА_5 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О.В. за реєстровим № 178;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений 25.08.2021 ОСОБА_4 , який діяв від імені ОСОБА_6 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майоровою А.В. 06.07.2020 за реєстровим № 1235, з ОСОБА_5 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О.В. за реєстровим № 180; 
- визнати недійсним договір купівлі-продажу нежилого приміщення № 94, в будинку АДРЕСА_3 , укладений 25.08.2021 ОСОБА_4 , який діяв від імені ОСОБА_6 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майоровою А.В. 06.07.2020 за реєстровим № 1235, з ОСОБА_5 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О.В. за реєстровим номером № 183; 
- ???визнати право власності за ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1 ;
- визнати право власності за ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_2 ;
- визнати право власності за ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_6 на нежитлове приміщення АДРЕСА_4 ;
- витребувати у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 ;
- витребувати у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 ; 
- витребувати у ОСОБА_4 нежиле приміщення АДРЕСА_4 ;
- стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, щоє донькою та спадкоємицею ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , яке видано Обухівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). 
За життя її матері на праві власності належали: квартира АДРЕСА_1 ; квартира АДРЕСА_2 ; нежитлове приміщення АДРЕСА_4 .
В травні 2022 року її матері стало відомо про відчуження ОСОБА_4 , який діяв на підставі довіреності, що посвідчена 06.07.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майоровою А.В., зазначених об`єктів нерухомості без її згоди. 
Так, 25.08.2021 ОСОБА_4 , який діяв від імені ОСОБА_6 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майоровою А.В. 06.07.2020 за реєстровим № 1235, було укладено з ОСОБА_5 , яка є його матір`ю, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О.В. за реєстровим № 180. 
Того ж дня, 25.08.2021, ОСОБА_5 відчужила своєму сину - ОСОБА_4 зазначену квартиру на підставі договору дарування, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гречаною Р.Т. за реєстровим № 1029. 
25.08.2021 ОСОБА_4 , який діяв від імені ОСОБА_6 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майоровою А.В. 06.07.2020 за реєстровим № 1235, відчужив ОСОБА_5 , яка є його матір`ю, на підставі договору купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О.В. за реєстровим № 178. 
Того ж дня, 25.08.2021, ОСОБА_5 відчужила своєму сину - ОСОБА_4 зазначену квартиру на підставі договору дарування, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гречаною Р.І. за реєстровим № 1027. 
Крім того, 25.08.2021 ОСОБА_4 , який діяв від імені ОСОБА_6 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майоровою А.В. 06.07.2020 за реєстровим № 1235, уклав зі своєю матір`ю - ОСОБА_5 , договір купівлі-продажу нежилого приміщення № 94, в будинку АДРЕСА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О.В. 
І того ж дня, 25.08.2021, ОСОБА_5 відчужує на підставі договору дарування нежитлове приміщення своєму синові ОСОБА_4 , який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гречаною Р.Т. за реєстровим № 1031. 
Зазначає, що ОСОБА_6 дізнавшись про вчинення таких правочинів, зважаючи на недобросовісність дій ОСОБА_4 , подала заяву приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Рижковій С.С. від 11.05.2022 про припинення дії довіреності від 06.07.2020.
Вважає, що договори купівлі - продажу нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 , квартири АДРЕСА_2 та нежитлового приміщення АДРЕСА_4 , укладені ОСОБА_4 від імені ОСОБА_6 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майоровою А.В. 06.07.2020 за реєстровим № 1235, є недійсними, оскільки укладені не в інтересах ОСОБА_6 , будь-якої згоди на їх укладення вона не надавала і не мала наміру їх продавати, кошти за договорами купівлі-продажу вона не отримувала. 
Вказує, що такі правочини ОСОБА_4 уклав виключно у своїх інтересах, оскільки в той же день, на підставі інших правочинів, укладених зі своєю матір`ю, став власником майна ОСОБА_6 . 
Зазначає, що ОСОБА_6 за життя не встигла оспорити зазначені вище договори про відчуження нерухомого майна ОСОБА_4 , оскільки, у зв`язку з війною вимушена була виїхати за кордон, а коли повернулася - її стан здоров`я значно погіршився, внаслідок чого вона в подальшому померла. 
Позивач зазначає, що відчуження майна на підставі укладених договорів купівлі-продажу нерухомого майна, на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майоровою А.В. 06.07.2020 за реєстровим № 1235, порушують її права, як спадкоємиці першої черги, після смерті її матері - ОСОБА_6 на отримання такого майна у спадщину. 
Ухвалою судді від 9 травня 2025 року у справі відкрито провадження для розгляду за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 13 травня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову у справі - відмовлено.
Ухвалою суду від 15 травня 2025 року заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову - задоволено. Накладено арешт на майно, яке належить на праві власності ОСОБА_4 , а саме: квартиру АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_2 ; нежитлове приміщення АДРЕСА_4 .
Ухвалою суду від 2 червня 2025 року витребувано:
- у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Maйoрової Алли Володимирівни відповідним чином завірену копію спадкової справи № 73409111 після померлої - ОСОБА_6 , зареєстровану 06.12.2024; 
- у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мироник О.В. завірені належним чином матеріали нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 за реєстровим № 180, укладеного 25.08.2021 між ОСОБА_4 , який діяв від імені ОСОБА_6 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майоровою A.B. 06.07.2020 за реєстровим № 1235, та ОСОБА_5 ; завірені належним чином матеріали нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного 25.08.2021 між ОСОБА_4 , який діяв від імені ОСОБА_6 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майоровою А.В. 06.07.2020 за реєстровим № 1235, та ОСОБА_5 , за реєстровим № 178; завірені належним чином матеріали нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу нежилого приміщення 94, в будинку АДРЕСА_3 , укладеного 25.08.2021 між ОСОБА_4 , який діяв від імені ОСОБА_6 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майоровою А.В. 06.07.2020 за реєстровим № 1235, та ОСОБА_5 , за реєстровим номером № 183.
23 червня 2025 року від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мироник О.В. надійшли витребувані ухвалою суду докази.
1 липня 2025 року від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Maйoрової Алли Володимирівни надійшла належним чином засвідчена копія спадкової справи №15/2024 (номер у спадковому реєстрі 73409111), відкритої щодо майна померлої ОСОБА_6 , та зареєстрованої 06.12.2024.
Постановою Київського апеляційного суду від 9 вересня 2025 року ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 15 травня 2025 року залишено без змін.
10 грудня 2025 року від представника відповідача  ОСОБА_4 - ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Вказує, що ОСОБА_4 діяв у межах чинного законодавства та не вчиняв правочинів у власних інтересах. Зазначає, що відсутні підстави для визнання недійними договорів купівлі-продажу нерухомого майна від 25.08.2021, за якими ОСОБА_5 набула у власність квартиру АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_2 ; нежитлове приміщення АДРЕСА_4 . Вважає, що укладені договори купівлі-продажу не оспорюються позивачем з інших підстав окрім порушення повіреним вимог ст. 238, отже вони не є предметом доказування у цій справі.
19 грудня 2025 року від представника позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, у якій останній вказує, що обраний позивачем спосіб захисту щодо витребування майна у відповідача, який фактично володіє ним, є належним і таким, що відновить її порушене право як спадкоємиці після смерті ОСОБА_6 . 
Ухвалою суду від 23 грудня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду.
В судовому засіданні представник позивача підтримав позов в повному обсязі та просив його задовольнити з підстав, зазначених у ньому.
Представник відповідача - ОСОБА_4 - ОСОБА_2 в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував з викладених у відзиві підстав та просив в позові відмовити.
Відповідач - ОСОБА_5 та треті особи, будучи належним чином повідомленими про розгляд даної справи в суді, в судове засідання не з`явились, відповідач правом подачі відзиву на позовну заяву не скористався, треті особи пояснень не надали.
Суд, у порядку загального позовного провадження, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Суд установив, що 6 липня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майоровою А.В. посвідчено, за реєстровим № 1235 довіреність, якою ОСОБА_6 попередньо уклавши з представниками в усній формі договір доручення, цією довіреністю уповноважує громадянина України ОСОБА_4 розпоряджатися (у тому числі продати, здати в оренду, безоплатно користуватися, тощо) належним їй нерухомим майном: - квартирою АДРЕСА_1 ; - квартирою АДРЕСА_2 ; - нежилим приміщенням № 94, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , а також представляти її інтереси з усіма необхідними повноваженнями в органах нотаріату укладати та підписувати від її імені договори купівлі-продажу, попередні договори купівлі-продажу нерухомого майна, договори оренди, договори позички, вносити зміни (доповнення) до таких договорів та розривати такі договори.
25 серпня 2021 року між ОСОБА_6 , від імені якої діє ОСОБА_4 , на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майоровою А.В. 06.07.2020 за реєстровим № 1235, та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О.В. за реєстровим № 180. 
25 серпня 2021 року між ОСОБА_6 , від імені якої діє ОСОБА_4 , на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майоровою А.В. 06.07.2020 за реєстровим № 1235, та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О.В. за реєстровим № 178. 
25 серпня 2021 року між ОСОБА_6 , від імені якої діє ОСОБА_4 , на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майоровою А.В. 06.07.2020 за реєстровим № 1235, та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу нежилого приміщення № 94, в будинку АДРЕСА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О.В. за реєстровим № 183. 
Крім того, 25 серпня 2021 року ОСОБА_5 відчужила - ОСОБА_4 на підставі договору дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гречаною Р.І. за реєстровим № 1027квартиру АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_2 , та нежитлове приміщення № 94, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 ,
11 травня 2022 року ОСОБА_6 подала до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рижковії С.С. заяву про припинення дії довіреності від 06.07.2020.
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , яке видано Обухівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). 
Як визначено у ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Положеннями ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів, в тому числі, вільне волевиявлення учасника правочину.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За змістом ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.
Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 ЦК України, зокрема, відповідно до ч. 1 цієї статті, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Згідно із ч.3 ст. 640 ЦК України, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.
Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Звертаючись до суду з позовом, позивач посилається на те, що вказані договори купівлі-продажу нерухомого майна, укладені ОСОБА_4 від імені її матері ОСОБА_6 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майоровою А.В. 06.07.2020 за реєстровим № 1235, є недійсними, оскільки укладені не в інтересах ОСОБА_6 , будь-якої згоди на їх укладення вона не надавала і не мала наміру їх продавати, кошти за договорами купівлі-продажу вона не отримувала. Вказані правочини ОСОБА_4 уклав виключно у своїх інтересах, оскільки в той же день, на підставі інших правочинів, укладених зі своєю матір`ю ОСОБА_5 , став власником майна ОСОБА_6 . 
Так, 6 липня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майоровою А.В. посвідчено, за реєстровим № 1235 довіреність, якою ОСОБА_6 попередньо уклавши з представниками в усній формі договір доручення, цією довіреністю уповноважує громадянина України ОСОБА_4 розпоряджатися (у тому числі продати, здати в оренду, безоплатно користуватися, тощо) належним їй нерухомим майном: - квартирою АДРЕСА_1 ; - квартирою АДРЕСА_2 ; - нежилим приміщенням АДРЕСА_4 , а також представляти її інтереси з усіма необхідними повноваженнями в органах нотаріату укладати та підписувати від її імені договори купівлі-продажу, попередні договори купівлі-продажу нерухомого майна, договори оренди, договори позички, вносити зміни (доповнення) до таких договорів та розривати такі договори.
Отже, доводи позивача про те, що правочини вчинені ОСОБА_4 не в інтересах довірителя, а у своїх власних інтересах, є безпідставними, оскільки станом на дату укладення вказаних договорів купівлі-продажу нерухомого майна від 25.08.2021, укладених ОСОБА_6 , від імені якої діяв ОСОБА_4 , на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майоровою А.В. 06.07.2020 за реєстровим № 1235, остання була чинною, не відкликаною, не анульованою та не оспорюваною. 
Відтак, позивач не надала доказів того, що ОСОБА_4 діяв у власних інтересах, а не в інтересах ОСОБА_6 , як довірителя.
Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що квартира АДРЕСА_1 ; квартира АДРЕСА_2 ; нежиле приміщення АДРЕСА_4 , вибули з власності ОСОБА_6  за її волею, на підставі дійсної довіреності.
Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України).
За приписами ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги  ОСОБА_3 про визнання правочинів недійсними є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно та його витребування, слід зазначити наступне.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Аналогічне положення закріплено у статті 321 ЦК України.
Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати (якщо має місце відсутність прав на відчуження у первісного власника).
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України).
Згідно із статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно із статтею 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є недвостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту. У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.
Згідно із роз`ясненнями, які містяться у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.
Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).
Суд наголошує, що для встановлення правомірності цивільно-правових угод особисті відносини учасників (представників) таких угод жодного значення не мають, як і мотиви їх укладення та внутрішні переконання представників сторін.
Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача (постанова Верховного Суду від 17.07.2019 року у справі № 752/11866/16-ц).
У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190ц20) зроблено висновок, що: «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦІК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням.
Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносини та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.
Конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Факт незаконного відчуження та допущення продажу майна не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача (аналогічний висновок містить у постанові Верховного Суду від 15.03.2023 року у справі № 725/1824/20).
Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар (пункт 6.53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35г21)).
Велика Палата Верховного Суду наголошувала, що цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість (пункт 220 постанови Великої Палати Верховного Суду від 3 квітня 2024 року у справі № 917/1212/21 (провадження № 12-24гс23)).
Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач.
Відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).
У контексті викладеного,  ОСОБА_5 та  ОСОБА_4 як добросовісні набувачі майна захищені відповідними положеннями законодавства у правовідносинах, пов`язаних із оспоренням їх прав на квартиру АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_2 , та нежиле приміщення АДРЕСА_4 .
Відтак, суд приходить до висновку, що оспорювані договори є дійсні, а відповідачі є єдиними законними та добросовісними власниками.
За таких обставин, позовні вимоги  ОСОБА_3 про витребування майна та визнання права власності, є не обґрунтованим та задоволенню не підлягає.
Згідно із частиною дев`ятою статті 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному рішення зазначає про скасування заходів забезпечення позову.
Таким чином, суд вважає необхідним скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 15 травня 2025 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 141, 258-259, 263-265, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову  ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мироник Оксана Вікторівна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гречана Руслана Тарасівна, про визнання правочинів недійсними та витребування майна - відмовити.
Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15 травня 2025 року, а саме: арешт на майно, яке належить на праві власності ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) - квартиру АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_2 ; нежитлове приміщення АДРЕСА_4 .
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справу, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення суду складено 9 лютого 2026 року.

Суддя О.Л. Бусик