УХВАЛА
17 грудня 2025 року 
м. Київ
справа № 583/2187/24
провадження № 51-310км25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
захисника ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу представника Державної казначейської служби України ОСОБА_8 на вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 16 грудня 2024 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 24 березня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за 
№ 12024200460000147, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України(далі - КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 16 грудня 
2024 року  ОСОБА_7 визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 задоволено частково, та ухвалено стягнути відшкодування моральної шкоди, завданої потерпілій ОСОБА_9 : із ОСОБА_7 - 200 000 грн; із Державного бюджету України - 200 000 грн.
Вирішено питання щодо: запобіжного заходу; початку строку відбування покарання; зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання; процесуальних витрат; речових доказів.
За вироком суду  ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині (ч. 1 ст. 115 КК) за вказаних нижче обставин. 
16 лютого 2024 року приблизно о 23:00 старший стрілець-оператор 2 механізованого відділення 2 механізованого взводу механізованої роти військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_7 , під час розпивання спиртних напоїв у будинку 
за адресою: АДРЕСА_2 , реалізуючи прямий умисел, направлений на позбавлення життя ОСОБА_10 , усвідомлюючи протиправний характер свого діяння, передбачаючи та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді смерті потерпілого, взяв до рук нарізну бойову вогнепальну стрілецьку зброю АКМ (калібру 7,62 мм) та цілеспрямовано здійснив не менше 16 пострілів в сторону ОСОБА_10 , внаслідок чого потерпілому, крім іншого, спричинено наскрізне вогнепальне поранення голови, що супроводжувалося руйнуванням кісток склепіння, основи черепа й речовини головного мозку, та перебуває у прямому причинному зв`язку з настанням його смерті.
Полтавський апеляційний суд ухвалою від 24 березня 2025 року вирок міськрайонного суду щодо ОСОБА_7 залишив без змін.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу, і заперечення інших учасників провадження
У касаційній скарзі представник третьої особи - Державної казначейської служби України, зокрема, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить змінити оскаржувані судові рішення стосовно  ОСОБА_7 в частині задоволення цивільного позову щодо стягнення з Державного бюджету України відшкодування моральної шкоди у розмірі 200 000 грн таухвалити нове рішення, яким стягнути вказаний вище розмір відшкодування моральної шкоди з військової частини НОМЕР_1 .
Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції під час вирішення цивільного позову безпідставно застосував приписи статей 1173, 1174 Цивільного кодексу України (далі - ЦК). Вважає, що у цій справі необхідно відшкодувати моральну шкоду саме за рахунок військової частини на підставі приписів ст. 1172 ЦК.
Водночас зауважує, що в мотивувальній частині вироку суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність відшкодування моральної шкоди, крім іншого, військовою частиною, однак у резолютивній частині помилково вказав про стягнення цих коштів з Державного бюджету України.
З огляду на викладене, касатор, посилаючись на практику Верховного Суду (постанова від 02 липня 2020 року у справі № 570/1531/17), стверджує, що моральну шкоду має відшкодовувати ОСОБА_7 та військова частина НОМЕР_1 , де засуджений проходив військову службу.
Представник військової частини ОСОБА_11 подав заперечення, у яких просив касаційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.
Також, заперечення на касаційну скаргу направила представник потерпілої ОСОБА_12 , у яких виклала свої аргументи щодо законності та обґрунтованості рішень судів попередніх інстанцій в частині стягнення моральної шкоди, крім іншого, з Державного бюджету України.
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні прокурор просив відмовити у задоволенні касаційної скарги. 
Захисник та засуджений підтримали касаційну скаргу.
Мотиви Суду 
Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII 
«Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
Реалізація цього завдання відбувається, зокрема, шляхом здійснення правосуддя, під час якого Верховний Суд у своїх рішеннях висловлює правову позицію щодо правозастосування, орієнтуючи в такій спосіб судову практику на однакове застосування норм права.
Згідно з ч. 6 ст. 13 вищезгаданого Закону висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами під час застосування таких норм права.
Частиною 1 ст. 434-1 КПК передбачено, що суд, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає таке кримінальне провадження на розгляд палати, до якої входить така колегія, якщо ця колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї палати або у складі такої палати.
На підставі наведених положень виникла необхідність у передачі кримінального провадження щодо  ОСОБА_7  на розгляд Третьої судової палати для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного кримінального суду, з огляду на таке.
Вирішуючи цивільний позов у цій справі суд першої інстанції встановив, що старший стрілець-оператор військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_7 під час несення військової служби, перебуваючи у приміщенні житлового будинку, де він у перерві між виконанням бойових розпоряджень був розміщений разом із солдатом цієї військової частини ОСОБА_13 , здійснив постріли із закріпленої за ОСОБА_13 вогнепальної зброї (АКМ, калібру 7,62 мм), що призвело до смерті ОСОБА_10 .
Під час судового провадження потерпіла ОСОБА_9 (співмешканкою загиблого) заявила цивільний позов про стягнення на її користь з військової частини НОМЕР_1 
та з ОСОБА_7 відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, вчиненим ОСОБА_7 у період перебування на військовій службі.
Частково задовольняючи цивільний позов потерпілої, місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, у мотивувальній частині рішення дійшов висновку, що відповідно до приписів ч. 1 ст. 1172 ЦК шкода, завдана ОСОБА_9 винними діями ОСОБА_7 , має бути стягнута з Держави Україна в особі військової частини НОМЕР_1 та з ОСОБА_7 у рівних частках. Водночас 
у резолютивній частині вироку місцевий суд ухвалив стягнути відшкодування моральної шкоди по 200 000 грн із засудженого та з Державного бюджету України.
Суд апеляційної інстанції погодився з указаними вище висновками місцевого суду, зокрема, вказавши, що вони узгоджуються з правовою позицією Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 17 квітня 2024 року (справа № 335/3675/22, провадження № 51-594км24).
Представник Державної казначейської служби у касаційній скарзі стверджує 
про необґрунтованість висновків судів попередніх інстанцій щодо стягнення відшкодування моральної шкоди з Державного бюджету України, оскільки, 
на переконання касатора, її має відшкодовувати ОСОБА_7 та військова частина НОМЕР_1 , де засуджений проходив військову службу.
Так, ч. 1 ст. 128 КПК визначено, що особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, установивши, що протиправне діяння, внаслідок якого настала смерть  ОСОБА_10 , засуджений вчинив під час несення військової служби у військовій частині  НОМЕР_1 , ухвалив стягнути відшкодування моральної шкоди з Державного бюджету України та із засудженого.
Так, за приписами ч. 1 ст. 1172 ЦК юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. 
Тлумачення ч. 1 ст. 1172 цього Кодексу свідчить, що у випадках, коли заподіювач шкоди перебуває з юридичною або фізичною особою в трудових відносинахабо 
у відносинах служби і спричинив відповідну шкоду під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків, відповідальність покладається саме на юридичну або фізичну особу, з якою він перебував у таких відносинах.
На переконання колегії суддів, норма ч. 1 ст. 1172 ЦК не передбачає покладення обов`язку з відшкодування шкоди на державу (як це, наприклад, визначено приписами ч. 1 ст. 1174 ЦК), а також не передбачає підстави для стягнення відшкодування безпосередньо з Державного бюджету України.
Водночас під час касаційного розгляду цього кримінального провадження встановлено, що у подібних правовідносинах колегія суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 17 квітня 2024 року (справа 
№ 335/3675/22, провадження № 51-594км24), на яку послався апеляційний суд 
в ухвалі щодо ОСОБА_7 , керуючись приписами ч. 1 ст. 1172 ЦК, дійшла висновку, що оскільки засуджений під час події кримінального правопорушення виконував військові обов`язки та перебував у службових відносинах з військовою частиною, то моральна шкода, завдана потерпілій, повинна бути відшкодована 
з Державного бюджету України та із засудженого.
Правовідносини, що були предметом розгляду колегією суддів у справі 
№ 335/3675/22, та правовідносини, які розглядаються в цьому кримінальному провадженні, є подібними в розумінні ст. 434-1 КПК, оскільки стосуються вирішення питання про те, на кого покладається обов`язок щодо відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок кримінального правопорушення, вчиненого особою під час несення військової служби.
Отже, зважаючи на те, що згідно з приписами ч. 1 ст. 1172 ЦК, якими керувалися 
суди попередніх інстанцій під час вирішення цивільного позову, юридична 
або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків, колегія суддів не погоджується із тим, що завдана потерпілій шкода, підлягає відшкодуванню з Державного бюджету України. Тому є підстави для відступу від висновку щодо застосування норми права, викладеному у постанові колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у справі № 335/3675/22.
Таким чином, з метою формування єдиної правозастосовчої практики, кримінальне провадження стосовно  ОСОБА_7 на підставі ч. 1 ст. 434-1 КПК необхідно передати на розгляд Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду.
Керуючись статтями 376, 433, 434, 434-1, 434-2 КПК, Верховний Суд
постановив:
Передати кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 за касаційною скаргою представника Державної казначейської служби України ОСОБА_8 на вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області 
від 16 грудня 2024 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 24 березня 2025 року на розгляд Третьої судової палати Касаційного кримінального суду 
у складі Верховного Суду.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1  ОСОБА_2 ОСОБА_3