П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2026 року 
м. Рівне

Справа № 562/108/25
Провадження № 22-ц/4815/215/26

Головуючий у Здолбунівському районному суді 
Рівненської області: суддя Кушнір О.Г.
Рішення суду першої інстанції 
(повним текстом) ухвалено:
29 вересня 2025 року у м. Здолбунів Рівненської області
без фіксування судового засідання технічними засобами

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: Хилевич С.В.
судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.
секретар судового засідання: Пиляй І.С.

за участі: учасники справи та їх представники в судове засідання не з`явилися,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 29 вересня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Мізоцької селищної ради Рівненського району Рівненської області, ОСОБА_2 про виділ частки у натурі та визнання права власності, 
в с т а н о в и в:
У січні 2025 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до Мізоцької селищної ради Рівненського району Рівненської області про припинення її права спільної часткової власності стосовно іншого співвласника, виділ їй в натурі частки житлового будинку АДРЕСА_1 , що відповідає частині, загальною площею 50,2 м2, житловою площею 41 м2, позначену на поповерховому плані: 2-1 – кухня, 2-2, 2-3, 2-4 – житлові з «Пд/а-1» підвалом та надвірні будівлі «Б» - сарай, «б» - навіс, «Ж» - колодязь, «Е» - вбиральня, №1 – огорожа (14.4 м2), №2 – огорожа (175,6 м2), №3, №4 – ворота, та визнання за нею права власності як на відокремлений об`єкт домоволодіння. 
Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що спірний житловий будинок належить сторонам по частині кожному. Належна їй ідеальна частка у натурі не виділена, однак вона не може розпоряджатися повною мірою своїм майном, внаслідок чого виникла необхідність у відповідному зверненні до суду. 
Вважає, що її вимоги відповідають висновку щодо технічної можливості виділу об`єкта нерухомого майна, складеному Комунальним підприємством "Здолбунівське міське бюро технічної інвентаризації" 08 листопада 2024 року.
Ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 02 квітня 2025 року до участі у справі залучено як співвідповідача ОСОБА_2 . 
Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 29 вересня 2025 ОСОБА_1 відмовлено у позові до Мізоцької селищної ради Рівненського району Рівненської області, ОСОБА_2 про виділ частки у натурі та визнання права власності.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, що полягало у невідповідності висновків суду обставинам справи, порушенні норм процесуального права і неправильному застосуванні норм матеріального права, просить його скасувати, задовольнивши позов повністю.
Обґрунтовуючи її, зазначалося про свою незгоду із висновками суду про те, що інша частина спірного житлового будинку належала ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочка якого – ОСОБА_2 спадщину документально не оформила. Суд прийшов до хибного переконання про те, що факт реєстрації спільної часткової власності документально не підтверджено, а тому ідеальну частку, що належить їй на праві спільної часткової власності, не може бути виділено у натурі.
Звертає увагу, що відповідно до реального порядку користування житловим будинком між сторонами їй належить частина, яка відповідає ідеальній частці загальною площею 50, 2 м2, житловою – 40, 1 м2, що позначена на поповерховому плані 2-1 кухня, 2-2, 2-3, 2-4 – житлові з "Пд/А-1" підвалом та надвірні будівлі "Б" – сарай, "б" – навіс, "Ж" колодязь, "Б" вбиральня, №1 огорожа (14, 4 м2), №2 огорожа (175, 6 м2), №3, №4 ворота. 
Крім того, її вимоги узгоджуються із висновком щодо технічної можливості виділу об`єкта нерухомого майна, складеного Комунальним підприємством "Здолбунівське міське бюро технічної інвентаризації" 08 листопада 2024.
З огляду на викладені обставини вважає неправильно застосованими судом норми ст.ст. 317, 319, 321, 322, 328, 355, 356, 368, 370, 364, 365, 372 ЦК України, постанови Верховного Суду від 01 липня 2019 року у справі №404/10673/14-ц, від 19 травня 2019 року у справі №501/2148/17.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.
Відповідно до ст.ст. 263, 367 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З матеріалів справи вбачається, що загальна площа житлового будинку АДРЕСА_1 , який знаходиться у спільній частковій власності двох осіб, складає 117, 5 м2, житлова – 81, 0 м2, допоміжна (підсобна) – 36, 5 м2. При цьому частина одного співвласника складається із тамбура 1 площею 3, 6 м2, підсобної 2 площею 2, 7 м2, передпокою 3 площею 14, 8 м2, житлової 4 площею 40, 0 м2, кухні 5 площею 6, 2 м2, а загальною площею 67, 3 м2, житловою – 40, 0 м2. Частина будинку іншого співвласника складається із кухні 1 площею 9, 2 м2, житлової 2 площею 15, 2 м2, житлової 3 площею 13, 1 м2, житлової 4 площею 12, 7 м2, а загальною площею 50, 2 м2, житловою – 41, 0 м2, допоміжною (підсобною) – 9, 2 м2. 
Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 05 листопада 2013 року, яке набрало законної сили, визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на спадкове майно за заповітом, а саме на частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 після смерті спадкодавця ОСОБА_4 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .
За змістом судового рішення, інша частина житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами рахується за ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . При цьому допитана у судовому засіданні як свідок ОСОБА_2 ствердила, що вона є дочкою ОСОБА_5 і з 2001 року постійно проживає у частині житлового будинку АДРЕСА_2 , яка належала її батькові. Спадщину документально не оформила у зв`язку із відсутністю необхідних коштів. Інших спадкоємців немає.
З листів Мізоцької селищної ради Рівненського району Рівненської області від 19 листопада 2024 року №74/14-03-09 та від 28 лютого 2025 року №284/04-35 видно, що відповідно до погосподарської книги №1, об`єкт погосподарського обліку №0026-1, будинку АДРЕСА_1 рахується за ОСОБА_1 . На території Мізоцької територіальної громади відомості щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_2 відсутні.
Вважаючи, що її суб`єктивне цивільне право на виділ частки у натурі у належній їй на праві спільної часткової власності частині житлової нерухомості порушується відповідачами, 15 січня 2025 року у суд звернулася ОСОБА_1 із позовом до Мізоцької селищної ради Рівненського району Рівненської області та ОСОБА_2 про припинення права спільної часткової власності щодо іншого співвласника будинку, виділивши їй у натурі частку житлового будинку АДРЕСА_1 , що відповідає частин загальною площею 50, 2 м2, житловою площею 41, м2, позначена на поповерховому плані 2-1 кухня, 2-2, 2-3, 2-4 житлові з "Пд/А-1" підвалом та надвірні будівлі "Б" – сарай, "б" – навіс, "Ж" колодязь, "Б" вбиральня, №1 огорожа (14, 4 м2), №2 огорожа (175, 6 м2), №3, №4 ворота та визнавши за нею право власності як на відокремлений об`єкт домоволодіння.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із відсутності правових і фактичних підстав для задоволення вимог позивача, адже складений Комунальним підприємством "Здолбунівське міське бюро технічної інвентаризації" висновок щодо технічної можливості виділу частки з об`єкта нерухомого майна містить лише відомості про один об`єкт, який ОСОБА_1 бажає виділити, та не містить відомостей щодо іншого об`єкта, який має залишитися, що унеможливлює визначення розміру виокремлених частин спільного майна для обох сторін і ставить під сумнів можливість зареєструвати право власності на частку майна, що залишиться за другим співвласником.
Крім того, за наданим технічним паспортом частина житлового будинку, що залишиться після виділу, є більшою та становить 67, 3 м2 і відповідно спростовує доводи позивача про ідеальну частку, яку просить їй виділити. При цьому ж у тих випадках, коли в результаті поділу співвласнику передається частина житлового будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає у рішенні про зміну часток у праві власності на будинок.
Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці у ньому, суд, здійснюючи поділ майна у натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки житлового будинку та нежитлових будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо не можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі.
Також за відсутності висновків щодо поділу (виділу) спільних комунікацій будинку (водопостачання, газопостачання, опалення тощо) зазначений висновок щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна не є беззаперечним доказом, що свідчить про можливість виділу заявленого майна у власність позивача, позаяк з нього неможливо встановити існування технічної можливості виділу частки ОСОБА_1 без завдання шкоди господарському призначенню будинку. Натомість клопотань про призначення судової будівельно-технічної можливості виділу частки у будинку у натурі позивач не заявляла.
Проте з такими висновками погодитися не можна.
Згідно зі ст.ст. 317, 319, 321, 322, 328, 355, 356, 364 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 01 липня 2019 року у справі №404/10673/14-ц зазначено, що системний аналіз положень статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави дійти висновку про те, що у спорах про поділ будинку у натурі учасниками спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.
У постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі №501/2148/17 зазначено, що відповідно до ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене у натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.
У постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі №707/2516/18 та від 11 грудня 2023 року у справі №463/13099/21 зазначено, що спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна.
У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №243/6275/16-ц і постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі №707/2516/18 зазначено, що відповідно до положень ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні тим, що в разі поділу майна кожному співвласнику виділяється майно в натурі і право спільної власності припиняється.
Натомість у разі виділу частки зі спільного майна право спільної часткової власності припиняється лише для того учасника, якому ця частка виділяється в натурі, а для інших співвласників режим спільної часткової власності на решту майна зберігається.
За наявності лише двох співвласників майна між ними проводиться поділ, оскільки при виділенні частки одного зі співвласників у натурі частка іншого визначається також і зміні в подальшому не підлягає. У такому випадку суд має зазначити розмір виокремлених частин колишнього спільного майна для обох сторін та визначити конкретні окремі об`єкти нерухомого майна, що утворилися у результаті його поділу та належать позивачеві та відповідачеві. 
Такий правовий висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 квітня 2025 року у cправі №357/3145/20.
Приходячи до переконання про скасування оскаржуваного рішення, колегія суддів бере до уваги те, що ОСОБА_1 як власник ідеальної частини житлового будинку АДРЕСА_1 має встановлене законодавством право на виділ своєї частки у натурі із спільної часткової власності. 
При цьому певна невизначеність правового статусу іншого учасника спільної часткової власності внаслідок відсутності факту прийняття ОСОБА_2 спадщини після смерті спадкодавця не може перешкоджати позивачу у реалізації свого суб`єктивного цивільного права на виділ частки у натурі у житловому будинку.
Оскільки порядок вирішення спірних правовідносин не передбачає обов`язкового призначення експертизи судом, тому об`єктивним і переконливим доказом обґрунтованості вимог позивача, за відсутності інших засобів доказування у справі, слід вважати висновок Комунального підприємства "Здолбунівське міське бюро технічної інвентаризації" від 08 листопада 2024 року щодо технічної можливості виділу частки з об`єкта нерухомого майна. 
Так, відповідно до ст. 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити:
1) характер і ступінь ушкодження здоров`я;
2) психічний стан особи;
3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.
Згідно зі ст.ст. 12, 76, 77-80 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або запеечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
З висновку щодо технічної можливості виділу частки з об`єкта нерухомого майна, складеного Комунальним підприємством "Здолбунівське міське бюро технічної інвентаризації" 08 листопада 2024 року, вбачається, що за технічними показниками частка у житлового будинку АДРЕСА_1 може бути виділена у натурі. Склад новоутвореного об`єкта нерухомого майна такий: 2-1 - кухня, 2-2, 2-3, 2-4 – житлові з "Пд/а-1" – підвалом загальною площею 50, 2 м2, житловою площею 41, 0 м2, надвірні будівлі і споруди: "Б" – сарай, "б" – навіс, "Ж" колодязя, "Е" – вбиральня, №1 – огорожа (14, 4 м2), №2 – огорожа (175, 6 м2), №3, №4 – ворота. 
Крім того, апеляційний суд не погоджується із висновками суду при відмові у позові про те, що частка ОСОБА_1 є меншою за частку іншого учасника права спільної часткової власності, тоді як їхні права щодо спільного майна є рівними, тобто не буде додержано норми про юридичну рівність та грошову компенсацію за різницю у частках. 
Між тим, частиною першою ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Отже, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства права ОСОБА_1 на виділ її частки у натурі не порушуватимуться, адже вона сама обрала такий спосіб судового захисту у заявлених розмірі та обсязі, які при цьому очевидно шкідливо не впливатимуть і на права іншого учасника спільної часткової власності. Навпаки, позивач фактично сама відмовилася від стягнення грошової компенсації за відступлення від рівності часток на користь ОСОБА_2 . 
Разом з тим юридичних підстав для повторного визнання права власності за ОСОБА_1 на належну їй частку у житловому будинку АДРЕСА_1 , яка виділена у натурі постановою апеляційного суду, не вбачається, адже вона уже є власником виділеного об`єкта нерухомості. 
Тому у цій частині вимог позивачу слід відмовити.
Як убачається, суд попередньої інстанції при вирішенні спірних правовідносин увагу на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.
Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio – дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. 
Підставою для скасування оскаржуваного рішення та прийняття постанови про задоволення позову відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до незастосування норм матеріального парва, які підлягали застосуванню.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 29 вересня 2025 року скасувати.
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 у житловому будинку АДРЕСА_1 , виділивши їй у натурі частину житлового будинку АДРЕСА_1 з надвірними будівлями, що відповідає частці (загальна площа 50, 2 м2, житлова площа 41, 0 м2, що позначена на поповерховому плані 2-1 - кухня, 2-2, 2-3, 2-4 – житлові з "Пд/а-1" – підвалом загальною площею 50, 2 м2, житловою площею 41, 0 м2, надвірні будівлі і споруди: "Б" – сарай, "б" – навіс, "Ж" колодязя, "Е" – вбиральня, №1 – огорожа (14, 4 м2), №2 – огорожа (175, 6 м2), №3, №4 – ворота).
ОСОБА_1 відмовити у частині позову до Мізоцької селищної ради Рівненського району Рівненської області, ОСОБА_2 про визнання права власності.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:        С.В. Хилевич

Судді:         Н.М.Ковальчук

С.С.Шимків