П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/765/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Фелонюк Д.Л. 
Суддя-доповідач - Боровицький О. А. 
29 січня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Боровицького О. А. 
суддів: Ватаманюка Р.В.  Курка О. П. , 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 18 вересня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
Позивач звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 18 вересня 2025 року адміністративний позов задоволено частково.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області з заявою від 11.07.2024 про призначення пенсії за віком згідно з Законом №1058-ІV.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (який розглянув заяву позивача за принципом екстериторіальності) №220750003144 від 18.07.2024 позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону №1058-ІV у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Зазначено, що страховий стаж позивача становить 12 років 03 місяці 24 дні при необхідному 21 року. До страхового стажу не зараховано всі періоди роботи відповідно до трудової книжки від 10.10.1978 та вкладишу до трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки в даних документах на титульній сторінці зазначено дату народження, яка не відповідає даним ID-картки НОМЕР_2 . До страхового стажу не зараховано період проживання позивача як дружини військовослужбовця відповідно до довідки від 25.05.2011 №271, виданої військовою частиною НОМЕР_3 , оскільки відсутня інформація про те, що позивач не працював, а також відсутня реорганізація військової частини.
Позивач, вважаючи порушеними його права, звернувся з позовом до суду.
Згідно з частиною 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Закон №1058-IV визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.
Відповідно до визначення, яке міститься у статті 1 Закону №1058-IV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Пенсійним віком є встановлений законодавством вік, із досягненням якого, особа може претендувати на виплату пенсії за віком.
Приписами частини 1 статті 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Положеннями частини 1 статті 9 Закону №1058-IV встановлено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Умови призначення пенсії за віком визначені статтею 26 Закону №1058-IV.
Згідно з частиною 2 статті 26 Закону №1058-IV у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року.
Як встановив суд, позивач, на час звернення з заявою про призначення пенсії за віком (11.07.2024), згідно з паспортними даними досяг віку 63 років, що не заперечується сторонами.
Спірним є наявність в позивача 21 року страхового стажу.
В оскарженому рішенні зазначено, що страховий стаж позивача становить 12 років 03 місяці 24 дні.
Підставою для не зарахування до страхового стажу позивача періодів відповідно до трудової книжки від 10.10.1978 та вкладишу до трудової книжки НОМЕР_1 від 18.06.2004, слугували висновки відповідача, що в даних документах на титульній сторінці зазначено дату народження, яка не відповідає даним ID-картки НОМЕР_2 , а саме, на титульних сторінках зазначено дату народження позивача, відповідно, «1961.02.06» та « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».
Статтею 62 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон №1788-ХІІ) встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі - Порядок №637), визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
За відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи (пункт 3 Порядку №637).
Зі змісту наведених норм слідує, що положення Порядку №637 щодо підтвердження стажу роботи, який є спеціальним по відношенню до Закону №1788-ХІІ, мають бути застосовані лише у чітко визначених та вичерпних випадках, а саме: за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній. Разом з тим, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Постановою Держкомтруда СРСР від 20.06.1974 №162 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах та організаціях (далі - Інструкція №162), яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин.
Відповідно до абзацу 1 пункту 1.1 Інструкції №162 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників та службовців.
Згідно з абзацами 2, 3 пункту 2.2 Інструкції №162 заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства у присутності робітника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу. До трудової книжки вносяться, зокрема, відомості про працівника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність.
Абзацом 1 пункту 2.10 Інструкції №162 встановлено, що відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами) і дата народження вказуються на підставі паспорту або свідоцтва про народження.
Згідно з пунктом 2.11 Інструкції №162 першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.
Відповідно до пункту 4.1 Інструкції №162 при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, що внесені в трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, завіряються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Згідно з пунктом 18 постанови Ради Міністрів СРСР та Всесоюзної центральної ради професійних союзів від 06.09.1973 №656 "Про трудові книжки працівників та службовців", яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, відповідальність за організацію робіт по веденню, обліку, зберіганню і видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, призначена наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачу трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а у передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Згідно з пунктом 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №110 (далі - Інструкція №58), яка, зокрема, діяла на час заповнення вкладишу у трудову книжку, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Відповідно до пункту 2.2 Інструкції №58 заповнення трудової книжки вперше провадиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу. До трудової книжки вносяться, зокрема, відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження.
Приписами пункту 2.11 Інструкції №58 визначено, що відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами) і дата народження вказуються на підставі паспорту або свідоцтва про народження.
Згідно з пунктом 2.12 Інструкції №58 після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.
Відповідно до пункту 2.13 Інструкції №58 зміна записів у трудових книжках про прізвище, ім`я, по батькові і дату народження виконується власником або уповноваженим ним органом за останнім місцем роботи на підставі документів (паспорта, свідоцтва про народження, про шлюб, про розірвання шлюбу, про зміну прізвища, ім`я та по батькові тощо) і з посиланням на номер і дату цих документів.
Зазначені зміни вносяться на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Однією рискою закреслюється, наприклад, колишнє прізвище або ім`я, по батькові, дата народження і записуються нові дані з посиланням на відповідні документи на внутрішньому боці обкладинки і завіряються підписом керівника підприємства або печаткою відділу кадрів.
Зміст викладених норм свідчить про те, що законодавством чітко визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку.
Всі записи, які містяться в трудовій книжці працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб.
Суд зауважує, що працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці.
В свою чергу, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.
Правова позиція щодо того, що недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для зазначеної у такій трудовій книжці особи, викладена в постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №677/277/17.
Суд також бере до уваги те, що обставини, які слід встановити у цій справі, значно віддалені у часі, а також враховує відсутність вини позивача.
При цьому відповідачі не надали суду жодних доказів, що відомості, які містяться в трудовій книжці від 10.10.1978 та вкладишу до трудової книжки НОМЕР_1 від 18.06.2004, містять неправдиві або недостовірні дані. В судовому порядку трудова книжка позивача та/або вкладиш до трудової книжки недійсними також не визнавались.
Враховуючи наведене, до страхового стажу позивача слід зарахувати періоди згідно з трудовою книжкою від 10.10.1978 (з 10.10.1978 по 17.08.1979, з 16.10.1981 по 19.10.1981 включно, з 26.11.1991 по 12.09.1992, з 05.04.1993 по 17.05.1993, з 09.12.1999 по 31.12.2000) та відповідно до вкладишу до трудової книжки НОМЕР_1 від 18.06.2004 (з 26.04.2004 по 31.03.2005, з 01.09.2005 по 06.09.2005).
Щодо зарахування до страхового стажу періодів, зазначених у трудовій книжці від 10.10.1978 та вкладишу до трудової книжки НОМЕР_1 від 18.06.2004, а саме з 20.10.1981 по 31.12.1985, з 01.01.2001 по 30.03.2004, з 01.08.2005 по 31.08.2005, то зазначені періоди зараховані до страхового стажу позивача, про що свідчить форма РС-право. Змістом зазначеної форми також підтверджено зарахування до страхового стажу спірного періоду з 01.08.2005 по 26.08.2005. Це свідчить про відсутність підстав для зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу позивача зазначених періодів. У протилежному випадку відбудеться штучне збільшення страхового стажу за рахунок подвійного зарахування періодів.
Стосовно спірного періоду роботи з 01.01.2005 по 31.08.2005 в СТОВ "Ізяслав", то суд зазначає, що згідно з вкладишем до трудової книжки НОМЕР_1 від 18.06.2004 позивач працював в СТОВ «Ізяслав» з 01.08.2005 по 06.09.2005, а в період з 01.01.2005 по 31.03.2005 отримував допомогу по безробіттю. При цьому, суд вже встановив наявність підстав для зарахування до страхового стажу позивача періоду з 01.01.2005 по 31.03.2005 (цей період включений в період з 26.04.2004 по 31.03.2005 згідно з вкладишем до трудової книжки НОМЕР_1 від 18.06.2004), а період з 01.08.2005 по 31.08.2005 і так зарахований до страхового стажу, про що свідчить форма РС-право. Щодо періоду з 01.04.2005 по 31.07.2005, то суд вважає відсутніми підстави для його зарахування до страхового стажу у зв`язку з відсутністю відомостей про працевлаштування позивача.
Щодо позовних вимог в частині зарахування до страхового стажу позивача періоду догляду за дітьми ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до трьох років з 18.04.1983 по 16.04.1986 рік, то суд зазначає таке.
Згідно з частиною 4 статті 24 Закону №1058-ІV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до статті 56 Закону №1788-ХІІ до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
До стажу роботи зараховується також, зокрема, час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку.
За змістом статті 181 Кодексу законів про працю України, що узгоджується з положеннями статті 56 Закону №1788-ХІІ, відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку зараховується як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу за спеціальністю.
Отже, до загального стажу, що дає право на пенсію за віком, зараховується час догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку.
Пунктом 11 Порядку №637 визначено, що час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми встановлюється на підставі: свідоцтва про народження дитини або паспорта громадянина України (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть); документів про те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала.
Документами, які підтверджують те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала, і те, що до досягнення дитиною 12-річного віку один з батьків не працював, є: виписка з трудової книжки; відомості про відсутність в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців інформації про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця, отримані в порядку взаємного обміну інформацією; інформація із системи персоніфікованого обліку.
Надання трудової книжки та свідоцтва про народження дитини свідчить про надання всіх необхідних документів, передбачених пунктом 11 Порядку №637, для зарахування періоду догляду за дитиною до загального страхового стажу.
При цьому, отримання інших відомостей та інформації Порядок №637 покладає на орган Пенсійного фонду України. Адже доступ до інформація із системи персоніфікованого обліку наявний у Пенсійного фонду України, а відомості про відсутність в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців інформації про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця, отримуються в порядку взаємного обміну інформацією саме органом Пенсійного фонду України з таким реєстром.
Згідно з свідоцтвами про народження НОМЕР_4 та НОМЕР_5 позивач є матір`ю, відповідно, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
У позовній заяві зазначено, що позивач здійснював догляд за дітьми до трьох років у періоди з 18.04.1983 по 16.04.1986 та з 29.12.1989 по 25.11.1991.
Водночас, позивач просить зарахувати до страхового стажу лише період з 18.04.1983 по 16.04.1986.
Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Тому слід досліджувати наявність підстав для зарахування до страхового стажу періодів з 18.04.1983 по 16.04.1986 та з 29.12.1989 по 25.11.1991.
Суд зважає на те, що з розписки-повідомлення не слідує надання позивачем пенсійному органу свідоцтв про народження дітей. Однак, відповідачі не зазначили у відзивах заперечень щодо частини позовних вимог.
З огляду на наведені обставини, суд вважає, що належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання зарахувати до страхового стажу періодів з 01.01.1986 по 16.04.1986 та з 29.12.1989 по 25.11.1991, оскільки період з 18.04.1983 по 31.12.1985 зарахований до страхового стажу позивача (форма РС-право).
Щодо позовних вимог в частині зарахування до загального стажу роботи періоду з 11.11.1985 по 06.09.1991 відповідно до пункту 3 статті 18 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", то суд зазначає та враховує таке.
Відповідно до частини 3 статті 18 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» дружинам (чоловікам) військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової служби, до загального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за віком, зараховується період проживання разом з чоловіком (дружиною) в місцевостях, де не було можливості працевлаштування за спеціальністю, але не більше 10 років.
Згідно з статтею 56 Закону №1788-ХІІ до стажу роботи зараховується також, зокрема, період проживання дружин осіб офіцерського складу, прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби з чоловіками в місцевостях, де була відсутня можливість їх працевлаштування за спеціальністю, але не більше 10 років.
Приписами пункту 13 Порядку №637 встановлено, що період проживання дружини військовослужбовця (крім військовослужбовців строкової служби) з чоловіком у місцевостях, де була відсутня можливість її працевлаштування за спеціальністю, підтверджується довідками (додаток 4), виданими командирами (начальниками) військових частин, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, підприємств, установ і організацій, або довідками, що видаються територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки чи відповідним підрозділом розвідувального органу.
Згідно з довідкою Військової частини НОМЕР_3 від 25.05.2011 №271 під час проходження військової служби чоловіком позивача ( ОСОБА_4 ) у військовій частині НОМЕР_6 , зокрема, в період з 11.11.1985 по 06.09.1991, разом з ним проживала дружина (позивач), яка не працювала у зв`язку з неможливістю працевлаштування за посадою художника.
Твердження відповідача про відсутність реорганізації військової частини суд оцінює критично, оскільки це не передбачено наведеними нормами законодавства.
Тому до страхового стажу позивача слід зарахувати перебування з чоловіком військовослужбовцем, який проходив військову службу, будучи не працевлаштованим, а саме з 17.04.1986 по 28.12.1989.
Щодо спірного періоду в частинах з 11.11.1985 по 16.04.1986 та з 29.12.1989 по 06.09.1991, то суд вважає відсутнім підстави для їх задоволення, оскільки період з 11.11.1985 по 31.12.1985 зарахований до страхового стажу позивача (форма РС-право), про наявність підстав для зарахування періодів з 01.01.1986 по 16.04.1986 та з 29.12.1989 по 06.09.1991 зазначено вище, зокрема, щодо останнього періоду в межах періоду з 29.12.1989 по 25.11.1991.
Критеріями обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень є: 1) логічність та структурованість викладення мотивів, що стали підставою для прийняття відповідного рішення; 2) пов`язаність наведених мотивів з конкретно наведеними нормами права, що становлять правову основу такого рішення; 3) наявність правової оцінки фактичних обставин справи (поданих документів, інших доказів), врахування яких є обов`язковим у силу вимог закону під час прийняття відповідного рішення; 4) відповідність висновків, викладених у такому рішенні, фактичним обставинам справи; 5) відсутність немотивованих висновків та висновків, які не ґрунтуються на нормах права.
З урахуванням зазначеного в рішенні Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області № 220750003144 від 18.07.2024 страхового стажу позивача (12 років 03 місяці 24 дні) і періодів з 10.10.1978 по 17.08.1979, з 16.10.1981 по 19.10.1981 включно, з 01.01.1986 по 16.04.1986, з 17.04.1986 по 28.12.1989, з 29.12.1989 по 25.11.1991, з 26.11.1991 по 12.09.1992, з 05.04.1993 по 17.05.1993, з 09.12.1999 по 31.12.2000, з 26.04.2004 по 31.03.2005, з 01.09.2005 по 06.09.2005, страховий стаж позивача становитиме більше 21 року.
Згідно з пунктом 2 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
Наведене у своїй сукупності є підставою для висновку про протиправність рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області № 220750003144 від 18.07.2024 та наявність підстав для його скасування.
Відповідно до Рекомендації № R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11.05.1980 на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.
Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.
Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним.
Оскільки відповідач, як встановив суд, протиправно відмовив позивачу у призначенні пенсії за віком, то в цьому випадку у територіального органу Пенсійного фонду України відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень.
З огляду на наведені обставини, суд вважає, що належним способом захисту порушених прав позивача є також зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області призначити, здійснити нарахування й виплату позивачу пенсії за віком згідно з Законом №1058-ІV.
Щодо дати, з якої позивачу слід призначити пенсію, то суд зазначає таке.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 45 Закону №1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім такого випадку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Оскільки позивач 02.07.2024 досяг пенсійного віку, необхідного для призначення пенсії за віком, визначеного частиною 2 статті 26 Закону №1058-IV (63 роки), а з заявою про призначення пенсії звернувся 11.07.2024, тобто не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку, то пенсія має бути призначена позивачу з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, а саме: з 03.07.2024.
Інші доводи та заперечення сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.
Слід зазначити, що згідно з пунктом 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010, заява 4909/04, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п.29).
За нормами частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.
Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
У Х В А Л И В :
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 18 вересня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 		Боровицький О. А.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Ватаманюк Р.В.    Курко О. П.