ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
19 січня 2026 року м. Житомир  
справа № 240/3118/25
категорія 102020000
Житомирський окружний адміністративний суд у складі 
головуючого судді Горовенко А.В.,
розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні суду за адресою: 10014, місто Житомир, вул. Лятошинського Бориса, 5, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Громадська організація "Проти придурків та ідіотів", до Державного агентства лісових ресурсів України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,- 

встановив:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог) просить:
- визнати протиправною відповідь Державного агентства лісових ресурсів України у наданні інформації на запит від 26.09.2024 за №55 "26.09.24 ДАЛУ запит висновок», яка викладена в листі №05-40/5572-24 від 02.10.2024 щодо відсутності копії висновку CMO - Ukraine від 15.07.2022, копії розрахунків до висновку CMO - Ukraine від 15.07.2022";
- зобов`язати Державне агентство лісових ресурсів України надати відповідь на запит від 26.09.2024 за №55 «26.09.24 ДАЛУ запит висновок».
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 26.09.2024, спільно з Громадською організацією «Проти придурків та ідіотів», звернувся до Державного агентства лісових ресурсів України із запитом про надання інформації, однак відповіді на запитувану інформацію не отримав.
Зазначає, що відповідач без належного обґрунтування відмовив позивачеві у наданні інформації, яка за законом є відкритою, а тому, на думку позивача, відмова у наданні запитуваної інформації є незаконною.
Саме тому, позивач вважає, що бездіяльність Державного агентства лісових ресурсів України у наданні інформації на його запит є протиправною, що і зумовило звернення до суду.
Відповідно до ухвали Житомирського окружного адміністративного суду від 11.02.2025 провадження у справі відкрито. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Відповідач у строк, встановлений ч.1 ст.261 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), зазначений в ухвалі про відкриття провадження, надіслав до суду відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування своєї правової позиції зазначає, що 26.09.2024 звернувся до відповідача із запитом про отримання копії необхідних документів, а також про отримання інформації про суму та оплату виконаних робіт. Відповідний запит зареєстровано за №ЗПІ-263 від 26.09.2024.
Зазначає, що у листі від 02.10.2024 №05-40/5572-24 відповідач повідомив запитувача інформації, що між Центром розвитку ринкової економіки (CMD-Ukraine) та Держлісагентством договір не укладено, тож відсутній акт виконаних робіт і проведення оплати. 
Вказує, що лист №05-40/5572-24 від 02.10.2024 з додатками направлено на електронну адресу позивача зазначеному в запиті, а тому відповідач вважає, що відповідь надана в порядку та строки встановлені п. 2 ч. ст. 6 та ч. 1 ст. 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації».
Крім цього, відповідач вважає, що позивачем обрано неефективний та неналежний спосіб захисту, що, на думку відповідача, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
26 лютого 2025 року ОСОБА_1 , через систему "Електронний суд", надіслав заяву про уточнення позовних вимог (за вх. №14425/25) та додаткові пояснення (за вх. №14427/25).
У прохальній частині додаткових пояснень позивач просив врахувати викладені доводи та відхилити вимоги відзиву.
Наголошує, що до запиту від 26.09.2024 було додано лист відповідача на адресу Житомирської обласної ради, який є доказом того, що відповідач виступає володільцем запитуваної інформації.
Зазначає, що відповідач у своєму відзиві не надав обґрунтованої відповіді щодо відсутності копії висновку СМО - Uкгаіnе від 15.07.2022, копії розрахунків до висновку СМО - Uкгаіnе від 15.07.2022.
Ухвалою суду від 01.04.2025 заяву ОСОБА_1 про уточнення позовних вимог прийнято до розгляду.
Згідно з положеннями ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Суд зазначає, що судове рішення у справі, постановлене у письмовому провадженні, складено у повному обсязі відповідно до ч.4 ст.243 КАС України.
Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Суд, розглянувши матеріали справи, оцінивши наявні докази за своїм внутрішнім переконанням, зазначає наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 26.09.2024, спільно з Громадською організацією "Проти придурків та ідіотів", відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації" звернувся до Державного агентства лісових ресурсів України із запитом за №55, у якому з посиланням на статтю 34 Конституції України, частину 5 статті 6, пункту 1 частини 1 статті 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" просив надати:
1. Копію листа від 11.07.2022 №01-27/3190-22 (про який вказано Житомирській обласній раді) до Центру розвитку ринкової економіки (СМО - Uкгаіnе);
2. Копію договору на виконання робіт (про надання висновку);
3. Копію висновку СМО- Uкгаіnе від 15.07.2022;
4. Копію розрахунків до висновку СМО - Uкгаіnе від 15.07.2022;
5. Копію акту виконаних робіт (про надання висновку);
6. Інформацію про суму та оплату виконаних робіт (про надання висновку).
У листі від 02.10.2025 №05-40/5572-24 відповідач зазначив, що Державне агентство лісових ресурсів України надає копію листа від 11.07.2022 №01-27/3190-22.
Також вказано, що матеріали дослідження знаходяться у Центрі розвитку ринкової економіки (CMD-Ukraine) і в Держлісагентстві відсутні.
Крім цього, щодо договору на виконання робіт з Центром розвитку ринкової економіки (CMD-Ukraine), зазначено, що Держлісагентство не укладало договір і відповідно не проводило оплату, акти виконаних робіт відсутні.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір (ст.34 Конституції України).
У Рішенні Конституційного Суду України від 20.01.2012 №2-рп/2012, даючи офіційне тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України, Конституційний Суд України зазначив, що Конституцією України визначено вичерпний перелік підстав, за наявності яких законами України може передбачатися обмеження прав особи на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації, оскільки реалізація цих прав не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб, у тому числі й конституційне право особи на невтручання в її особисте і сімейне життя; збирання, зберігання, використання та поширення державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням в її особисте та сімейне життя, яке допускається винятково у визначених законом випадках і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (абзац шостий пункту 4, абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини вказаного Рішення).
У абзаці третьому підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 01.06.2016 №2-рп/2016 Конституційний Суд України відмічено, що обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права.
Конституційний Суд України визначив, що під правомірним обмеженням конституційних прав і свобод людини і громадянина слід розуміти передбачену Конституцією України можливість втручання держави за допомогою юридичних засобів у зміст та обсяг конституційних прав і свобод людини і громадянина, яке відповідає вимогам верховенства права, потрібності, доцільності та пропорційності у демократичному суспільстві; метою такого обмеження є охорона основоположних цінностей у суспільстві, до яких належать, зокрема, життя, свобода та гідність людини, здоров`я і моральність населення, національна безпека, громадський порядок (абзац другий пункту 6 мотивувальної частини Рішення від 12.07.2019 №5-р(I)/2019).
У Рішенні Першого сенату Конституційного Суду України від 22.01.2020 №1-р(I)/2020 Конституційний Суд України наголосив, що право особи на доступ до інформації, гарантоване статтею 34 Конституції України, не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Такі обмеження мають бути винятками, які передбачені законом, переслідувати одну або декілька законних цілей і бути необхідними у демократичному суспільстві. У разі обмеження права на доступ до інформації законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію вказаного права і не порушувати сутнісного змісту такого права (абзац сьомий пункту 2.2 мотивувальної частини даного Рішення).
Відповідно ст. 1 Закону України "Про інформацію" №2657-XII від 02 жовтня 1992 року інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
Частинами 1, 2 статті 7 вказаного Закону встановлено, що право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес врегульовано Законом України "Про доступ до публічної інформації" від 13 січня 2011 року №2939-VI.
У ст.1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" наведено визначення, за яким публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Статтею 3 Закону України "Про доступ до публічної інформації" регламентовано, що право на доступ до публічної інформації гарантується, зокрема, обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.
Пунктом 1 ч.1 ст.13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" передбачено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання;
За правилами ст. 5 цього Закону одним із способів доступу до інформації є надання такої за запитами на інформацію.
Згідно зі ст. 12 Закону України "Про доступ до публічної інформації" суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань запитів на інформацію розпорядників інформації.
За змістом ч. 1 статті 19 Закону України "Про доступ до публічної інформації" запит на інформацію це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
У частині 1 ст.22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" закріплено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках, як, зокрема, розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит.
Отже, визначальною ознакою публічної інформації є те, що вона має бути заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним лише суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків. При цьому, розпорядник інформації має право відмовити в наданні інформації за сукупності двох умов-розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний володіти інформацією, щодо якої зроблено запит.
Як свідчать матеріали справи, відповідачем виконано п.1 запиту на інформацію від 26.09.2024 №55, а саме надано копію листа від 11.07.2022 №01-27/3190-22.
Водночас, щодо іншої частини запиту, відповідач повідомив, що матеріали дослідження знаходяться у Центрі розвитку ринкової економіки (CMD-Ukraine) і в Держлісагентстві відсутні, а також щодо договору на виконання робіт з Центром розвитку ринкової економіки (CMD-Ukraine), зазначив, що Держлісагентство не укладало договір і відповідно не проводило оплату, акти виконаних робіт відсутні.
Суд зауважує, що за чинним законодавством, надання на інформаційний запит неповної відповіді, яка задовольняє лише частину запиту (або надання інформації не на всі питання запиту, надання документу, що не містить всіх сторінок, надання документів без додатку, що є його невід`ємною частиною, надання відповіді із упущенням інформації, яка за законом є відкритою тощо), без належно оформленої відмови у задоволенні решти запиту відповідно до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації», є протиправними діями/бездіяльністю розпорядника інформації.
Суд враховує, що п.5 ч.1 ст.24 Закону України "Про доступ до публічної інформації" встановлено відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації, яку несуть особи, винні у вчиненні таких порушень, серед іншого надання або оприлюднення недостовірної, неточної або неповної інформації.
Відповідно до абзацу 5 пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності, тобто неповні або перекручені.
Неповною є інформація, яка задовольняє лише частину запиту, без належно оформленої відмови у задоволенні решти запиту.
Розпорядник публічної інформації повинен забезпечити особі, яка звертається із запитом на інформацію, доступ саме до тієї інформації чи документів, які він просить надати, а у випадку, якщо він не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції володіти інформацією, щодо якої зроблено запит, - відмовити у її наданні, не виходячи за межі чітко поставленого питання, щодо якого зроблено запит. Розпорядник публічної інформації може (і має своїм обов`язком) надати тільки ту публічну інформацію, яку він, з огляду на свій правовий статус, створив та яка певним чином задокументована/відображена на матеріальних носіях інформації і якою він володіє. Якщо запит стосується інформації, яка міститься в кількох документах і може бути зібрана і надана без значних інтелектуальних зусиль (наприклад, без проведення додаткового змістовного аналізу), то така інформація відповідає критеріям "відображеності та задокументованості" і є публічною.
Водночас, визначальною ознакою публічної інформації є те, що вона має бути заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним лише суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків та не бути знищеною після закінчення строків зберігання. Стосовно не суб`єктів владних повноважень, то вони можуть бути тільки розпорядниками такої інформації.
Розпорядник повинен забезпечити особі, яка звертається із запитом на інформацію, доступ саме до тієї інформації чи документів, які він просить надати, а у випадку, якщо він не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції володіти інформацією, щодо якої зроблено запит, - відмовити у її наданні, не виходячи за межі чітко поставленого питання, щодо якого зроблено запит.
Розпорядник публічної інформації може (і має своїм обов`язком) надати тільки ту публічну інформацію, яку він, з огляду на свій правовий статус, створив та яка певним чином задокументована/відображена на матеріальних носіях інформації і якою він володіє. Якщо запит стосується інформації, яка міститься в кількох документах і може бути зібрана і надана без значних інтелектуальних зусиль (наприклад, без проведення додаткового змістовного аналізу), то така інформація відповідає критеріям "відображеності та задокументованості" і є публічною.
Водночас, у постанові Великої Палати Верховного Суду 25 червня 2019 року по справі №9901/925/18 викладено правову позицію, згідно з якою розпорядник може надати ту інформацію, яка вже існує і заздалегідь зафіксована на будь-яких носіях. Вжиття заходів для того, щоб створити інформацію, якої у володінні розпорядника немає, але щодо якої подано інформаційний запит, не охоплюється поняттям доступу до публічної інформації, а тому не покладає на розпорядника (додаткових) зобов`язань та/або відповідальності за надання/ненадання запитувачу такої інформації.
Отже, розпорядник публічної інформації може (і має своїм обов`язком) надати тільки ту публічну інформацію, яку він, з огляду на свій правовий статус, створив, яка певним чином задокументована/відображена на матеріальних носіях інформації і якою він (розпорядник) володіє.
Зазначене відповідає висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 18.01.2021 у справі №9901/381/20 та від 02.04.2020 року у справі №9901/22/20.
Крім цього суд зазначає, що за положеннями ч. 3 ст. 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.
Отже, відповідач, який стверджує, що не володіє запитуваною інформацією, однак якому відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, було щонайменше відомо хто нею володіє, повинен був направити запит позивача за належністю.
Аналізуючи наведену норму, суд вказує, що відповідач, установивши, що він не володіє запитуваною інформацією, повинен був передати запит належному розпоряднику.
З урахуванням викладеного та відповідно до інформації, що міститься у листі від 02.10.2024 №05-40/5572-24, відповідач надав не повну інформацію на запит позивача, а саме п.3, та п.4, оскільки фактично не обґрунтовував підстави відмови, а також не виконав вимог ч.3. ст.22 Закону №2939-VI.
Відповідач не спростував те, що він є належним розпорядником інформації, запитуваної позивачем, не надав належних доказів відсутності у нього запитуваної позивачем інформації/документів.
Суд враховує, що відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
В силу вимог ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Вказане порушене право позивача може бути захищене судом шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
З урахуванням вищевказаного, порушені права позивача підлягають захисту та відновленню шляхом визнання протиправною відповіді Державного агентства лісових ресурсів України, викладеної в листі від №05-40/5572-24 від 02.10.2024, на п. 3 та п.4 запиту ОСОБА_1 від 26.09.2024 за №55 та зобов`язання відповідача повторно розглянути запит від 26.09.2024 за №55.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про задоволення позову.
Відповідно до положень ст.139 КАС України питання про розподіл судових витрат судом не вирішується.
Керуючись статтями 6-9, 32, 77, 90, 139, 241-246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, Житомирський окружний адміністративний суд,-

вирішив:
Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідн. номер НОМЕР_1 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Громадська організація "Проти придурків та ідіотів" (вул.Гагаріна, 48, м. Коростишів, Житомирська область, 12501, код ЄДРПОУ 2038413871), до Державного агентства лісових ресурсів України (вул. Руставелі Шота, 9А, м. Київ, 01001, код ЄДРПОУ 37507901) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, - задовольнити.
Визнати протиправною відповідь Державного агентства лісових ресурсів України, викладену в листі від №05-40/5572-24 від 02.10.2024, на п.3 та п.4 запиту ОСОБА_1 від 26.09.2024 №55.
Зобов`язати Державне агентство лісових ресурсів України повторно розглянути запит ОСОБА_1 від 26.09.2024 №55 у порядку, встановленому Законом України "Про доступ до публічної інформації", та надати відповідь за результатами його розгляду, з урахуванням висновків суду у даній справі.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення складено в повному обсязі 19 січня 2026 року.

Суддя А.В. Горовенко