ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 січня 2026 р. 	Справа № 440/3065/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: П`янової Я.В. , Бегунца А.О. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.10.2025 (головуючий суддя І інстанції: Є.Б. Супрун) у справі №440/3065/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Військової частини НОМЕР_1   
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту – ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом, в якому просив суд: 
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування позивачу додаткової винагороди у розмірі 100 000,00 грн. за час перебування на стаціонарному лікуванні у закладі охорони здоров`я з 21.02.2024 по 22.11.2024, зобов`язавши Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду у розмірі 100 000,00 грн. за час перебування на стаціонарному лікуванні в закладі охорони здоров`я з 21.02.2024 по 22.11.2024;
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування позивачу грошового забезпечення за останньою займаною посадою у повному обсязі за період з травня 2024 року по листопад 2024 року, зобов`язавши Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за останньою займаною посадою у повному обсязі за період з травня 2024 року по листопад 2024 року.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 30.10.2025 року позов задоволено частково. 
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України щодо ненарахування ОСОБА_1 додаткової винагороди у розмірі 100 000,00 грн. за час перебування на стаціонарному лікуванні у закладі охорони здоров`я з 21.02.2024 по 22.11.2024.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду у розмірі 100 000,00 грн. за час перебування на стаціонарному лікуванні в закладі охорони здоров`я з 21.02.2024 по 22.11.2024.
В решті вимог - позов залишено без задоволення.
Відповідач, Військова частина НОМЕР_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позову, подав апеляційну скаргу, в якій просив суд скасувати таке рішення та ухвалити нове рішення, в якому відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи; висновки суду не відповідають обставинам справи; судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до прийняття судом першої інстанції неправосудного рішення.
Зазначає, що справа розглянута за участі неналежного відповідача, оскільки позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , яка хоч і перебувала на забезпеченні відповідача, але була окремою військовою частиною, командування Військової частини НОМЕР_1 не може нести відповідальність за неправомірну (протиправну) дію або бездіяльність командування вказаної військової частини, у випадку наявності такої.
Також вказує, що надані позивачем документи не підтверджують, що останній проходив в Латвійській республіці саме стаціонарне лікування, а тому вважає, що відповідач діяв правомірно та в межах чинного законодавства, не нараховуючи позивачу додаткову винагороду у розмірі 100 000 гривень на місяць пропорційно часу перебування в Латвійській республіці в зазначений останнім період.
Крім того, зазначає, що оскільки позивач перебував на лікуванні понад 12 місяців і не виконував норми Наказу №402, а грошове забезпечення військовослужбовцям оплачується лише протягом 12 місяців безперервного лікування (не більше), підстави для нарахування та виплати грошового забезпечення позивачу у зазначений позивачем період відсутні. 
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому, висловлюючи незгоду із доводами скарги, вважаючи їх необґрунтованими, просив останню залишити без задоволення, а рішення суду без змін. 
На підставі положень ч.1 ст.308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач призваний на військову службу та зарахований до списків особового складу військової частин НОМЕР_2 .
10.01.2023 за обставин безпосередньої участі у бойових діях, під час захисту Батьківщини, ОСОБА_1 одержав вогнепальне осколкове проникаюче (лівої бокової ділянки) сліпе поранення черевної порожнини з пораненням шлунку, тонкої кишки, нисхідного відділу ободової кишки сигмоподібної кишки, гемоперітонеум, що підтверджується довідкою про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), виданої Військовою частиною НОМЕР_2 від 16.03.2023 за №32/171. 
З моменту отримання травми і до початку листопада 2023 року позивач отримував повне грошове забезпечення за останньою займаною посадою та щомісячну додаткову винагороду у розмірі 100 000,00 грн. у зв`язку з перебуванням на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я у зв`язку з отриманням тяжкого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини.
07.11.2023 штатна військово-лікарська комісія Військової частини НОМЕР_3 провела медичний огляд позивача з метою визначення ступеню придатності для військової служби.
Відповідно до висновків Свідоцтва про хворобу №2432 від 21.11.2023 поранення, отримане позивачем, 10.01.2023, ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини, відноситься до тяжких травм.
Крім того, відповідно до постанови ВЛК, ОСОБА_1 на підставі ст. 81 графи ІІ Розкладу хвороб визнаний непридатним до військової служби з переоглядом через 6 місяців.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 21.11.2023 №325 позивач відряджений для лікування у Латвійську Республіку з 21.11.2023 без визначення кінцевої дати.
У період з 24.11.2023 по 22.11.2024 позивач перебував у Латвійській Республіці, - в Ризькій Східній клінічній університетській лікарні на безперервному тривалому стаціонарному лікуванні поранення, отриманого 10.01.2023. 
Під час перебування на лікуванні ОСОБА_1 наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 30.01.2024 №29-РС звільнений від займаної посади у Військовій частині НОМЕР_2 та зарахований у розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 з 30.01.2024 із залишенням у списках Військової частини НОМЕР_2 .
Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_2 №33 від 01.02.2024 увільнено від займаної посади позивача, стрільця 3 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 3 стрілецької роти Військової частини НОМЕР_2 , призначеного наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 30.01.2024 №29-РС у розпорядження командира в/ч НОМЕР_1 , у зв`язку з довготривалим лікуванням. 
Після прибуття на лікування до Латвійської Республіки позивачу перестали надходити виплати щомісячної додаткової винагороди у розмірі 100 000,00 грн., у зв`язку з чим позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 30.07.2024 у справі №440/5697/24 зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати ОСОБА_1 додаткову винагороду у розмірі 100000,00 грн. за час перебування на стаціонарному лікуванні в закладі охорони здоров`я та у відпустці для лікування після тяжкого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, за період з 08.11.2023 по 23.11.2023 та з 01.12.2023 по 20.02.2024. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду у розмірі 100 000,00 грн. за час перебування на стаціонарному лікуванні в закладі охорони здоров`я та у відпустці для лікування після тяжкого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, за період з 08.11.2023 по 23.11.2023 та з 01.12.2023 по 20.02.2024.
На виконання рішення суду відповідачем виплачено позивачу 317 464,38 грн.
За період з 21.02.2024 по 22.11.2024, незважаючи на обставини продовження безперервного лікування позивача в Латвійській Республіці, виплату додаткової винагороди у розмірі 100 000,00 грн. за час перебування на стаціонарному лікуванні знову припинено. 
08.10.2024 позивач направив до Військової частини НОМЕР_1 рапорт, в якому повідомив про факт продовження перебування на безперервному тривалому стаціонарному лікуванні поранення, отриманого 10.01.2023, в Латвійській Республіці (у Ризькій Східній клінічній університетській лікарні) у період, який не охоплений при розгляді справи №440/5697/24, до якого надав підтверджувальні медичні документи та просив виплатити йому суму додаткової грошової винагороди за час перебування на стаціонарному лікуванні за період з 21.02.2024 по 01.10.2024 (а.с.38-39).
Доказів розгляду рапорту матеріали справи не містять.
Після завершення безперервного тривалого лікування поранення, отриманого 10.01.2023, в Латвійській Республіці позивач знову звернувся до Військоової частини НОМЕР_1 з рапортом від 24.12.2024 (а.с.26-27), в якому просив провести перерахунок та виплату суми додаткової винагороди у розмірі 100 000,00 грн. за час перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних) за період з 21.02.2024 по 22.11.2024, а також провести перерахунок та виплату сум усіх належних видів грошового забезпечення (посадового окладу, окладу за військовим званням тощо) за період з травня 2024 року по листопад 2024 року.
Не отримавши відповідь на рапорт, позивач, вважаючи, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо ненарахування додаткової винагороди у розмірі 100 000,00 грн. за час перебування на стаціонарному лікуванні у закладі охорони здоров`я за період з 21.02.2024 по 22.11.2024, звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з доведеності протиправної бездіяльності відповідача щодо виплати позивачу такої винагороди за період перебування на стаціонарному лікуванні з 21.02.2024 по 22.11.2024. 
Надаючи правову оцінку обставинам справи та доводам апелянта, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ч.5 ст.17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно з абзацами 1, 2 частини четвертої статті 9 Закону №2011-ХІІ, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022, який триває і дотепер.
Одночасно із введенням воєнного стану, з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, Указом Президента України №69/2022 постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію. Цим же Указом надано доручення Кабінету Міністрів України забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних з оголошенням та проведенням загальної мобілізації.
На виконання указів Президента України від 24.02.2022 №64 "Про введення воєнного стану в Україні" та від 24.02.2022 №69 "Про загальну мобілізацію" Кабінетом Міністрів України було прийнято Постанову №168, пунктом 1 якої, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (у даному випадку - 21.02.2024), встановлено, що на період воєнного стану особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, розмір такої додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
Пункт 12 Постанови №168, крім іншого, передбачає, що відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди у розмірі 100 000 гривень до таких наказів включаються особи, зазначені у пунктах 1 та 11, у тому числі такі, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку із отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
Пунктом 5 Постанови №168 передбачено, що вона набирає чинності з моменту опублікування і застосовується з 24.02.2022.
З аналізу пункту 1 Постанови №168 вбачається, що право на виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень мають військовослужбовці за умов:
- отримання поранення (контузії, травми, каліцтва), пов`язаного із захистом Батьківщини;
- перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебування у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку із отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
Так, механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначає Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, що затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197 (надалі - Порядок №260).
Дія цього Порядку (крім розділів II, V, VI, IX, XII, XVI-XXIV) поширюється на військовослужбовців, умови виплати грошового забезпечення для яких встановлено іншими нормативно-правовими актами.
Абзацом 16 пункту 2 розділу І Порядку №260 (у редакції згідно з наказом Міноборони від 25.01.2023 №44) визначено, що до одноразових додаткових видів грошового забезпечення належить додаткова винагорода на період дії воєнного стану.
Наказом Міністерства оборони України від 25.01.2023 №44 Порядок №260 доповнено розділом XXXIV (Особливості виплати додаткової винагороди на період дії воєнного стану).
Відповідно до пункту 11 розділу XXXIV Порядку №260, у період дії воєнного стану до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень також включаються військовослужбовці, які, зокрема, у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), отриманим після введення воєнного стану та пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку з отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії,- за весь час (періоди) перебування на такому лікуванні або у відпустці.
За умовою пункту 12 розділу XXXIV Порядку №260, підставою для видання наказу про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, є довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), форму якої визначено додатком 5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року №402, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2008 року за № 1109/15800, видана командиром військової частини, де проходить службу або перебуває у відрядженні військовослужбовець, яка містить інформацію про обставини отримання військовослужбовцем поранення (травми, контузії, каліцтва) під час захисту Батьківщини.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеною в постанові від 27.11.2024 у справі №380/20587/23 встановлена Постановою №168 додаткова винагорода в розмірі 100000 гривень є складовою грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України, що виплачується їм на період дії воєнного стану. Ця додаткова винагорода підлягає виплаті, зокрема, військовослужбовцям Збройних Сил України, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
Постанова №168 не містить обмежень щодо періоду та/або кількості перебувань на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, пов`язаних із пораненням, одержаним при захистом Батьківщини, за які виплачується збільшена до 100000 гривень додаткова винагорода.
Для виплати додаткової винагороди у розмірі 100 000,00 грн. в розрахунку на місяць пропорційно часу перебування на стаціонарному лікуванні у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, на період дії воєнного стану, немає обов`язкової умови щодо безперервного перебування особи на стаціонарному лікуванні.
Тобто, у разі повторного та кожного наступного перебування військовослужбовця на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), за медичними показниками отриманого раніше поранення (контузії, травми, каліцтва), пов`язаного із захистом Батьківщини, виплата додаткової винагороди здійснюється у розмірі 100 000,00 грн. в розрахунку на місяць пропорційно часу перебування на стаціонарному лікуванні.
Так, спірні відносини у даній справі стосуються правомірності бездіяльності відповідача в частині нарахування та виплати позивачу додаткової винагороди, збільшеної до 100 000 грн., за період з 21.02.2024 по 22.11.2024 за час перебування на стаціонарному лікуванні в закладі охорони здоров`я після поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини. 
Судом встановлено, що згідно довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 16.03.2023 №32/171, позивач 10.01.2023 одержав: вогнепальне осколкове проникаюче (лівої бокової ділянки) сліпе поранення (від 10.01.2023) (зворот а.с.25).
У подальшому, позивач у період з 24.11.2023 по 22.11.2024 проходив стаціонарне лікування отриманого 10.01.2023 поранення, у Латвійській Республіці у Ризькій Східній клінічній університетській лікарні.
Наведене вище підтверджується медичною довідкою Ризької Східної клінічної університетської лікарні (стаціонар «БІКЕРНІЄКІ») від 12.06.2024 вих. № ВІК4/1.4-07/24/88, випискою-епікризом з медичної карти пацієнта №18415-2024 Ризької Східної клінічної університетської лікарні (хірургічне відділення №13) від 22.04.2024, випискою з амбулаторної медичної карти пацієнта (форма №027/о) Ризької Східної клінічної університетської лікарні (стаціонар «БІКЕРНІЄКІ») від 22.11.2024 (а.с.28-34).
Оскільки у довідці від 12.06.2024 вих.№ВІК4/1.4-07/24/88 та виписці з амбулаторної медичної карти пацієнта (форма №027/о) Ризької Східної клінічної університетської лікарні від 22.11.2024 зазначена назва лікувального закладу стаціонар «БІКЕРНІЄКІ» (а.с.28-29, 33-34), а у виписці-епікризі з медичної карти пацієнта №18415-2024 Ризької Східної клінічної університетської лікарні (хірургічне відділення №13) від 22.04.2024 зазначено, що пацієнта у задовільному стані виписують із стаціонару на подальше амбулаторне лікування (а.с.31), колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що наведене спростовує твердження відповідача про відсутність доказів перебування позивача на стаціонарному лікуванні.
Окрім того, колегія суддів враховує, що медична довідка Ризької Східної клінічної університетської лікарні (стаціонар «БІКЕРНІЄКІ») від 12.06.2024 року вих.№ВІК4/1.4-07/24/88 на підтвердження стаціонарного лікування позивача у даному медичному закладі в період 24.11.2023 – 15.04.2024 року – містить вказівку на те, що 09.02.2024 пацієнту була проведена операція. У післяопераційний період пацієнт продовжував терапію. З 21.03.2024 по 15.04.2024 пацієнт отримав багатопрофільний стаціонарний курс реабілітації. 
Також медична довідка Ризької Східної клінічної університетської лікарні (хірургічне відділення №13) від 22.04.2024 на підтвердження стаціонарного лікування у хірургічному відділенні в період 15.04.2024 – 22.04.2024 – містить вказівку на те, що 16.04.2024 року пацієнту була проведена чергова операція. З 15.04.2024 по 22.04.2024 – тривав післяопераційний період в хірургічному відділенні. 
Медична довідка Ризької Східної клінічної університетської лікарні (стаціонар «БІКЕРНІЄКІ») від 22.11.2024 на підтвердження перебування на стаціонарному лікуванні та стаціонарній реабілітації в період 22.04.2024 – 22.11.2024 – містить вказівку на те, що з 22.04.2024 по 22.11.2024 пацієнт проходив реабілітацію та лікування у стаціонарі лікарні «Бікернієкі». 
Отже, вищезазначеними медичними документами підтверджується факт стаціонарного лікування ОСОБА_1 в період з 21.02.2024 по 22.11.2024 в Латвійській республіці тяжкого поранення, отриманого під час захисту Батьківщини.
Колегія суддів враховує, що Верховним Судом в постанові від 10.01.2024 року у справі №240/4894/23 висловлено правову позицію про те, що принцип тлумачення закону на користь особи є однією з основних засад правової системи.
Відтак, доводи скаржника про те, що надані позивачем документи не підтверджують, того, що останній проходив в Латвійській республіці стаціонарне лікування, є необґрунтованими та такими, що суперечать наведеному вище. 
Щодо доводів апеляційної скарги, які стосуються неможливості виплати позивачу додаткової винагороди у розмірі 100 000 гривень щомісячно під час стаціонарного лікування тяжкого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, - після спливу чотирьох місяців безперервного перебування на лікуванні в лікарняних закладах, колегія суддів зазначає, що позивач маючи висновок ВЛК, оформлений у вигляді свідоцтва про хворобу від 07.11.2023 року, яким було зафіксовано потребу останнього у тривалому лікуванні, з урахуванням вимог Окремого доручення Міністра оборони України від 22.06.2024, мав право на отримання додаткової винагороди 100 000 гривень після чотирьох місяців безперервного перебування на лікуванні.
Наведене вище узгоджується також з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 16.05.2024 року у справі №520/16191/23, від 19.06.2025 року у справі №480/9155/23.
Стосовно доводів апеляційної скарги про неможливість нарахування та виплати позивачу додаткової винагороди в розмірі 100 000 грн., оскільки лікування тривало понад 12 календарних місяців, колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими, з огляду на наступне.
Так, для позивача, який був направлений на лікування за кордон Наказом командира військової частини НОМЕР_2 №355 від 21.11.2023 безперервне перебування на лікуванні за кордоном обчислюється з дня початку і закінчення лікування у Латвійській республіці відповідно до медичних довідок, а саме - 24.11.2023 (день початку лікування) та 22.11.2024 (день закінчення лікування).
Крім того, як вбачається зі змісту п.9 Свідоцтва про хворобу №3290/1 від 10.12.2024 року підтвердженим є факт перебування позивача в період з 24.11.2023 року по 22.11.2024 року на лікуванні в клініках Латвійської республіки (а.с.89). 
Отже, період безперервного лікування позивача не перевищував 12 місяців поспіль. 
Відтак, у відповідача були відсутні підстави не нараховувати та не виплачувати позивачу додаткову винагороду у розмірі 100 000 грн. у зв`язку з пораненням, пов`язаним із захистом Батьківщини, на час перебування на стаціонарному лікуванні, зважаючи на той факт, що позивач документально доводить існування в спірний період (21.02.2024-22.11.2024) двох обов`язкових умов для отримання такої додаткової винагороди: пов`язаність поранення (контузії, травми, каліцтва), із захистом Батьківщини; факт перебування на стаціонарному лікуванні внаслідок такого поранення або у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.
Стосовно доводів апеляційної скарги про обов`язок позивача подати рапорт про звільнення після винесення ВЛК постанови у формі свідоцтва про хворобу №2432 від 07.11.2023 року, яким останнього було визнано непридатним з переоглядом через 6 місяців на підставі статті 81 графи ІІ Розкладу хвороб, колегія суддів зазначає наступне. 
Згідно висновку ВЛК, викладеному в п.13 свідоцтва про хворобу №2432 від 07.11.2023 року позивача визнано непридатним з переоглядом через 6 місяців на підставі статті 81 графи ІІ Розкладу хвороб, якою визначено стан особи, що пройшла медичний огляд, як «Тимчасово непридатні. Потребують лікування, відпустки, звільнення тощо».
Тобто, позивача не було визнано непридатним з виключенням з військового обліку.
Відповідно до п.6.14 глави 6 розділу II Наказу №402 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) подання на звільнення військовослужбовця за результатом огляду ВЛК - є повноваженням саме командування військової частини, а не обов`язком військовослужбовця ініціювати таке звільнення шляхом подання рапорту
Відповідач за результатом проходження позивачем ВЛК в листопаді 2023 року не ініціював звільнення позивача з військової служби.
Також при винесенні наказу від 30.01.2024 року№29-РС, яким позивач виводився в розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 у зв`язку з перебуванням на тривалому лікуванні отриманого поранення, відповідач не ініціював звільнення позивача з військової служби.
Відтак, наведені вище доводи апеляційної скарги, є необґрунтованими та такими, що не гуртуються на вимогах законодавства. 
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що командування Військової частини НОМЕР_1 не може нести відповідальність за неправомірну (протиправну) дію або бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 , в якій позивач проходив військову службу, колегія суддів зазначає наступне. 
Так, з матеріалів справи вбачається, що Військова частина НОМЕР_2 перебувала на забезпеченні Військової частини НОМЕР_1 , що підтверджується також відповідачем. 
Вказана інформація підтверджується тим, що виплати грошового забезпечення позивача, які останній отримував протягом перебування на лікуванні надходили на його рахунок від Військової частини НОМЕР_1 (а.с49-50). 
Крім того, наявні в матеріалах справи документи свідчать про перебування позивача в розпорядженні командира Військової частини НОМЕР_1 з 30.01.2024 року (а.с.22, зворотний бік арк.). 
26.11.2024 року Військова частина НОМЕР_2 була розформована (анульована), що підтверджується відповідачем у відзиві на позов (а.с.71).
Відповідно до змісту Витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №338 від 26.11.2024 року вбачається, що обставини розформування Військової частини НОМЕР_2 та питання переведення особового складу до списків Військової частини НОМЕР_1 - викладені в Збройних Сил України з поміткою «дск».
Таким чином, враховуючи наведене вище, судом першої інстанції обґрунтовано визначено належним відповідачем Військову частину НОМЕР_1 .
Підсумовуючи наведене вище, враховуючи факт безперервного перебування позивача на стаціонарному лікуванні у закладі охорони здоров`я Латвійської Республіки у спірний період (21.02.2024 по 22.11.2024), колегія суддів вважає правильними та обґрунтованими висновки суду першої інстанції про допущення відповідачем протиправної бездіяльності щодо ненарахування позивачу додаткової винагороди у розмірі 100 000,00 грн. за час перебування на стаціонарному лікуванні у закладі охорони здоров`я за період з 21.02.2024 по 22.11.2024 та необхідності у зв`язку з цим зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу додаткову винагороду у розмірі 100 000,00 грн. за час перебування на стаціонарному лікуванні в закладі охорони здоров`я за період з 21.02.2024 по 22.11.2024.
З огляду на приписи ч.5 ст.242 КАС України, врахуванню у даній справі підлягають висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, на які посилається суд апеляційної інстанції вище та які є релевантними до спірних відносин у даній справі.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків та не дають підстав вважати їх помилковими, а застосування судом норм матеріального права - неправильним.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з приписами ч.1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Таким чином, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення в частині задоволення позову без змін. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.10.2025 у справі №440/3065/25 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		В.Б. Русанова 	
Судді	   	Я.В. П`янова   А.О. Бегунц