ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2025 року
м. Київ

справа № 949/51/22

провадження № 61-17615св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: Дубровицька міська рада Рівненської області, ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 22 липня 2024 року у складі судді Оборонової І. В. та постанову Рівненського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року у складі колегії суддів: Гордійчук С. О., Боймиструка С. В., Хилевича С. В.,

ВСТАНОВИВ: 

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Дубровицької міської ради Рівненської області, ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування.

Позовна заява мотивована тим, що він є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28 жовтня 2021 року.

Вказував, що з метою приватизаціїземельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації земельної ділянки, на якій розташований його житловий будинок, господарські будівлі та споруди, у 2020 році він звернувся до Соломіївської сільської ради Дубровицького району Рівненської області, правонаступником якої є Дубровицька міська рада Рівненської області, із заявою про надання дозволу на виготовлення технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості, орієнтовною площею 0,25 га. Проте, до розгляду його заяви сесією сільської ради, його сусід ОСОБА_2 самовільно здійснив зміщення частини паркану, який розділяв їхні земельні ділянки, в сторону його земельної ділянки, чим порушив історичні межі їхніх земельних ділянок.

Рішенням сесії Соломіївської сільської ради Дубровицького району Рівненської області «Про надання згоди на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд» від 25 серпня 2021 року № 929, йому було надано згоду на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), площею 0,2500 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на території Соломіївської сільської ради Дубровицького району Рівненської області на АДРЕСА_1 .

Позивач зазначав, що він звернувся до Соломіївської сільської ради Дубровицького району Рівненської області із заявою, в якій просив вжити заходів до ОСОБА_2 у зв`язку зі здійсненням ним незаконного самовільного захоплення земельної ділянки, яку орган місцевого самоврядування залишив без розгляду та жодної відповіді йому не надав.

У подальшому ОСОБА_2 також звернувся до Соломіївської сільської ради Дубровицького району Рівненської області із заявою про надання дозволу на виготовлення технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості та отримав його.

Посилався на те, що до нього звернувся ОСОБА_2 із проханням підписати акт приймання-передачі межових знаків на зберігання. Проте, встановивши, що межі їхніх земельних ділянок не співпадають з тими, які були до самовільного перенесення паркану сусідом, він відмовився від підпису.

Вказував, що рішенням Дубровицької міської ради Рівненської області «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) громадянам» від 27 травня 2021 року № 269 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку із кадастровим номером 5621887700:01:001:0657, площею 0,1907 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

31 березня 2021 року на засіданні виконавчого комітету Дубровицької міської ради Рівненської області прийнято рішення про погодження межі ОСОБА_2 відповідно до поданих графічних матеріалів.

На думку позивача, через неправомірні дії ОСОБА_2 , які полягали у самовільному переміщенні паркану на його земельну ділянку, суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою, було неправильно проведено обміри земельної ділянки, що призвело до неправильного встановлення її межі. Крім того, ОСОБА_2 здійснив порушення порядку приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації земельної ділянки, чим порушив його права як землекористувача.

Стверджував, що не був належно повідомлений про визначення суміжних меж земельної ділянки ОСОБА_2 . Крім того, конфігурація спірної земельної ділянки, її конкретні розміри між поворотними точками та загальна площа є різними і при приватизації ОСОБА_2 земельної ділянки, він частково приватизував його земельну ділянку. Тому виготовлення ОСОБА_2 матеріалів технічної документації із землеустрою, зокрема, встановлення меж земельної ділянки на місцевості, закріплення їх межовими знаками, було проведено із порушеннями вимог Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686, а саме: за його відсутності, як суміжного землекористувача, без урахування об`єктивних даних про дійсний розмір та конфігурацію земельної ділянки, яка підлягала приватизації.

Ураховуючи наведене,  ОСОБА_1 просив суд визнати незаконним та скасувати рішення Дубровицької міської ради Рівненської області від 27 травня 2021 року № 269 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) громадянам» в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки із кадастровим номером 5621887700:01:001:0657, площею 0,1907 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 22 липня 2024 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Відмовляючи у задоволенні позовуОСОБА_1 , районний суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивач не довів належними та допустимими доказами порушення його прав як власника чи користувача належної йому земельної ділянки, оскільки право користування на землю виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право - державного акту. Межі спірних сусідніх земельних ділянок не були визначені, позивач не реалізував надане йому рішенням сільської ради право на виготовлення технічної документації на земельну ділянку та оформлення правовстановлюючих документів на землю.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вимога ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення Дубровицької міської ради Рівненської області від 27 травня 2021 року № 269 в частині затвердження ОСОБА_2 технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки не є ефективним способом захисту прав позивача у цій справі, оскільки задоволення такої вимоги не зможе відновити порушених, на думку позивача, прав і законних інтересів.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, виходив із того, що районним судом правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Суд апеляційної інстанції відхилив доводи ОСОБА_1 про самовільне переміщення ОСОБА_2 паркану на його земельну ділянку, оскільки позивач не надав доказів на підтвердження наявності перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою, а саме встановлення відповідачем огорожі на його земельній ділянці з порушенням правил державних будівельних норм.

Суди посилалися на відповідні правові висновки Верховного Суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 22 липня 2024 року, постанову Рівненського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позов задовольнити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У грудні 2024 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 січня 2025 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків. Зазначено строк виконання ухвали та попереджено про наслідки її невиконання. 

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 лютого 2025 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу.

У лютому 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга  ОСОБА_1 мотивована тим, що оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій не відповідають положенням статей 263-265 ЦПК України та підлягають скасуванню. Вважає, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків про відмову у задоволенні позову.

Суди не врахували, що через неправомірні дії ОСОБА_2 , які полягали у самовільному переміщенні паркану на його земельну ділянку, суб`єкти господарювання, які виконували роботи із землеустрою, неправильно здійснили обміри земельної ділянки, що призвело до неправильного встановлення її межі. Крім того, здійснено порушення порядку приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації земельної ділянки ОСОБА_2 .

На думку заявника, оспорюване рішення Дубровицької міської ради Рівненської області від 27 травня 2021 року № 269 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) громадянам» не відповідає вимогам ЗК України, Закону України «Про землеустрій», порушує принцип рівності права власності на землю громадян, забезпечення раціонального використання земель, забезпечення гарантій права на землю.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень ОСОБА_1 вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та постановах Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 263/11779/16-ц, від 06 жовтня 2021 року у справі № 751/432/20, від 19 травня 2021 року у справі № 755/13126/19, від 24 червня 2020 року у справі № 483/1825/17, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У березні 2025 року Дубровицька міська рада Рівненської області подала відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила про необґрунтованість доводів касаційної скарги та відсутність підстав для скасування оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій, які відповідають вимогам статей 263-265 ЦПК України.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований на АДРЕСА_1 , що підтверджується копією рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 24 вересня 2015 року у справі № 560/1178/15-ц, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02 листопада 2021 року № 282560624, технічним паспортом на житловий будинок, виготовленим Дубровицьким міським бюро технічної інвентаризації 27 жовтня 2021 року (том 1, а. с. 11; 12; 13-17).

Відповідно до виписки з погосподарської книги від 26 листопада 2021 року № 1279 будинок АДРЕСА_1 обліковується за ОСОБА_1 . Земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд (присадибна ділянка), яка становить 0,03 га, знаходиться у користуванні (том 1, а. с. 18).

29 липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Соломіївської сільської ради із заявою про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, орієнтовною площею 0,25 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, який розташований на АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 19).

Рішенням сесії Соломіївської сільської ради Дубровицького району Рівненської області від 25 серпня 2020 року № 929 «Про надання згоди на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд» ОСОБА_1 надано згоду на розроблення технічної документації із землеустрою площею 0,2500 га (том 1, а. с. 21).

ОСОБА_2 є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований на АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29 березня 2021 року № 250353995, технічним паспортом на житловий будинок, який виготовлений станом на 02 березня 2021 року (том 1, а. с. 61; 63-65).

Згідно з погосподарською книгою Соломіївської сільської ради (особовий рахунок № НОМЕР_1 ) за ОСОБА_2 обліковується житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований на АДРЕСА_1 . Земельна ділянка, на якій розміщено вказаний будинок, знаходилася у його користуванні та становить 0,25 га (том 1, а. с. 59).

Рішенням Соломіївської сільської ради Дубровицького району Рівненської області від 08 вересня 2020 року № 955 «Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд» ОСОБА_2 надано згоду на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) орієнтовною площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на території Соломіївської сільської ради у АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 67).

ОСОБА_2 01 жовтня 2020 року звернувся до фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 із заявою про виготовлення технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 99).

Рішенням виконавчого комітету Дубровицької міської ради Рівненської області від 31 березня 2021 року № 45 «Про затвердження акту та погодження меж земельної ділянки у АДРЕСА_1 » ОСОБА_2 погоджено межі земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 згідно з кадастровим планом (том 1, а. с. 11).

31 березня 2021 року складено акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання, який був погоджений власником земельної ділянки ОСОБА_2 , виконавцем робіт ОСОБА_4 , спеціалістом землевпорядником Соломіївської сільської ради Салівоновою М. Ф. та суміжним землекористувачем ОСОБА_5 (том 1, а. с. 104).

Згідно з рішенням Дубровицької міської ради Рівненської області від 27 травня 2021 року № 269 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) громадянам» затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку із кадастровим номером 5621887700:01:001:0657, площею 0,1907 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 28-31).

У матеріалах технічної документації, виготовленої на ім`я ОСОБА_2 , наявний кадастровий план земельної ділянки, в якому міститься опис її меж за кадастровим номером 5621887700:01:001:0657. Суміжними землевласниками (землекористувачами) відповідно до кадастрового плану є:
- від А до Б - землі загального користування (вул. Центральна);
- від Б до В - землі громадянин ОСОБА_5 ;
- від В до Г - землі загального користування (польова дорога);
- від Г до А - землі громадянина ОСОБА_1 (том 1, а. с. 102).

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 19 квітня 2021 року № НВ-0521715832021 у користуванні ОСОБА_2 знаходиться земельна ділянка із кадастровим номером 5621887700:01:001:0657, площею 0,1907 га, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на вказану земельну ділянку було зареєстровано за ОСОБА_2 08 червня 2021 року (том 1, а. с. 62; 66).

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Статтею 14 Конституції України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 19 Конституції України).

Відповідно до частини першої статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них (частини перша, друга статті 78 ЗК України).

Нормами частини першої статті 81 ЗК України визначено способи набуття права власності на земельні ділянки, а саме: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом (частина друга статті 90 ЗК України).

Відповідно до частин другої та третьої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Верховний Суд зазначає, що на будь-якому етапі надання земельної ділянки у власність чи користування сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).

У справі, яка переглядається Верховним Судом, звертаючись до суду з позовом  ОСОБА_1  оспорював правомірність формування земельної ділянки, належної відповідачу, посилаючись на те, що вона частково сформована за рахунок земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні (за рахунок самовільного переміщення ОСОБА_2 паркану на його земельну ділянку), у зв`язку із чим, він позбавлений можливості реалізувати своє право на її приватизацію.

Відповідно частин першої - п`ятої, дев`ятої статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв); за затвердженими комплексними планами просторового розвитку території територіальних громад, генеральними планами населених пунктів, детальними планами території.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проєктами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц викладено правовий висновок, що погодження меж є допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки з власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради у затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Ненадання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акта узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14 та у справі № 350/67/15 зазначено, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. Водночас, стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не випливає, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж, необхідно вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови. Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки, правового значення вони не мають.

Частинами першою, другою статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до частини першої статті 118 ЗК України громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

До заяви додається розроблена відповідно до Закону України «Про землеустрій» технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що замовляється громадянином без надання дозволу на її розроблення.

У частині дев`ятій статті 118 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відповідно до частини другої статті 122 ЗК України визначено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

У частині першій статті 123 ЗК України передбачено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Установивши, що сторони у справі є суміжними землекористувачами,  ОСОБА_2 , реалізуючи своє право на приватизацію земельної ділянки, яка перебувала у його користуванні, звернувся до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про надання дозволу на розроблення технічної документації, розробив її та у зв`язку із відсутністю згоди позивача від підписання акта погодження меж, отримав рішення Дубровицької міської ради Рівненської області від 27 травня 2021 року № 269, а доказів того, що формування земельної ділянки  ОСОБА_2 порушує права суміжних землекористувачів матеріали справи не містять, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для скасування оскаржуваного рішення Дубровицької міської ради Рівненської області від 27 травня 2021 року № 269 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) громадянам» в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки із кадастровим номером 5621887700:01:001:0657, площею 0,1907 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Суди попередніх інстанцій надали належну правову оцінку доводам позивача про порушення його права на приватизацію суміжної земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні. Урахувавши, що земельна ділянка, якою користується позивач, не сформована,  ОСОБА_1 не ініціював розроблення проєктної документації та не надав належних і допустимих доказів на підтвердження того, що земельна ділянка ОСОБА_2 була сформована за рахунок земельної ділянки, право на користування якої він набув у спадок після смерті своєї баби ОСОБА_6 (рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 24 вересня 2015 року у справі № 560/1178/15-ц), дійшли правильного висновку про недоведеність  ОСОБА_1  факту порушення його права на оформлення отриманої земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц, для висновків про порушення прав позивача визначенням меж сусідніх земельних ділянок мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у власності позивача, де проходить її межа, чи порушена межа її земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста.

Доказів порушення права позивача та неможливості оформлення права власності на земельну ділянку, якою він користується, у зв`язку із формуванням та реєстрацією спірної земельної ділянки, матеріали справи не містять, про що було обґрунтовано зазначено судами попередніх інстанцій.

Ураховуючи наведене, суди попередніх інстанцій правильно визначилися із характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, надали належну правову оцінку поданим сторонами доказам у їх сукупності та з огляду на недоведеність позивачем порушення свого права під час затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки, яка належить відповідачу, її формування та реєстрації, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції правильно зазначив, що ОСОБА_1  обрано неналежний спосіб захисту прав у частині визнання рішення органу місцевого самоврядування незаконним, оскільки оскаржуване рішення Дубровицької міської ради Рівненської області від 27 травня 2021 року № 269, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передано у власність ОСОБА_2 земельної ділянки із кадастровим номером 5621887700:01:001:0657, площею 0,1907 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , вичерпало свою дію виконанням, а тому визнання цього рішення незаконним не поновить порушене право або законний інтерес позивача.

Подібні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 39), від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17 (провадження № 12-95гс19, пункт 6.27), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 35), від 01 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19, пункт 52)).

Посилання заявника на застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та постановах Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 263/11779/16-ц, від 06 жовтня 2021 року у справі № 751/432/20, від 19 травня 2021 року у справі № 755/13126/19, від 24 червня 2020 року у справі № 483/1825/17, є безпідставними, оскільки висновки у цій справі та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Доводи касаційної скарги  ОСОБА_1 фактично, зводяться до незгоди з оцінкою судами попередніх інстанцій доказів у справі, неправильним, на його думку, встановленням обставин справи та не містять посилань на неправильне застосування норм матеріального права, що не може бути підставою для скасування судових рішень, оскільки є переоцінкою Верховним Судом доказів, яка у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

З огляду на те, що касаційна скарга залишається без задоволення, розподіл судових витрат Верховним Судом не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 22 липня 2024 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. Ю. Гулейков

Д. Д. Луспеник