ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                  
 
10 грудня 2025 року
м. Київ
 
справа № 757/53005/21
провадження № 61-6931св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
судді доповідача - Сердюка В. В.,
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Ситнік О. М., Фаловської І. М.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк», 
третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Тарасова-Патрай Ксенія Андріївна, на постанову Київського апеляційного суду від 18 січня 2023 року у складі колегії суддів Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Семенюк Т. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст вимог заяви
 
У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного 
товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (далі - ТОВ «ФК «Фінілон»), про стягнення грошових коштів, трьох відсотків річних та індексу інфляції у розмірі 2 564 822,11 грн.
 
Позов мотивовано тим, що 09 листопада 2012 року між сторонами укладено договір банківського вкладу в сумі 25 000,00 доларів США зі сплатою 10 % річних строком 
на 12 місяців.
 
Станом на 15 липня 2014 року та відповідно до банківського витягу від 25 липня 
2015 року № 27036438 останнє нарахування та виплата відсотків здійснена 
22 березня 2014 року, а з 23 березня 2014 року відсотки не нараховувалися.
 
Згідно з банківським витягом від 22 березня 2014 року та довідкою від 15 червня                 2014 року на рахунку сума вкладу становила 25 172,60 доларів США.
 
13 січня 2014 року ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» уклали договір банківського вкладу «Стандарт» на суму 65 000,00 грн зі сплатою 19 % річних строком на 12 місяців. Останнє нарахування процентів відбувалося 14 березня 2014 року.
 
Згідно з довідкою від 15 червня 2014 року на рахунку позивача обліковувалось 
65 000 грн.
 
15 жовтня 2013 року ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» уклали договір банківського вкладу «Стандарт» на суму 110 000,00 грн зі сплатою 18 % річних строком 12 місяців. Станом на 15 березня 2014 року сума вкладу становила 111 518,91 грн.
 
25 жовтня 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» уклали договір банківського вкладу «Стандарт» на суму 70 000,00 грн зі сплатою 18 % річних строком на 12 місяців. Станом на 15 червня 2014 року на рахунку сума вкладу становила 70 966,58 грн.
 
15 травня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» ухвалив рішення про припинення діяльності відокремлених підрозділів філії «Кримське регіональне управління «ПАТ КБ «ПриватБанк». Вклади позивачці не було виплачено.
 
21 липня 2015 року позивачка звернулася до банку із заявою про розірвання договорів банківських вкладів, однак коштів банк не повернув.
 
03 вересня 2021 року позивачка звернулася до відповідача із заявою про розірвання договорів банківського вкладу щодо надання інформації про переведення боргу 
на ТОВ «ФК «Фінілон».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Печерський районний суд міста Києва рішенням від 25 травня 2022 року позов 
ОСОБА_1 задовольнив частково.
 
Стягнув з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 депозит за договором 
від 19 листопада 2012 року «Стандарт 12 міс» № SAMDN25000730687983 в сумі 
25 172,09 доларів США, проценти в сумі 18 931,17 доларів США;
            за договором від 15 жовтня 2013 року вклад «Стандарт 12 міс»
№ SAMDN25000738621530 вклад в сумі 111 518,91 грн, 151 347,97 грн - процентів, 
164, 98 грн - три проценти річних, 1 338,22 грн - інфляційних втрат;
            за договором від 25 жовтня 2013 року вклад «Стандарт 12 міс»
№ SAMDN25000738806596 вклад в сумі 70 000,00 грн, 95 587,40 грн - процентів, 
103,56 грн - три проценти річних, 840,00 грн - інфляційних втрат;
за договором від 13 січня 2014 року «Стандарт»
№ SAMDNWFD0070056989500 вклад в сумі 65 000,00 грн, 93 149,45 грн -процентів, 
96,16 грн - три проценти річних, 780,00 грн - інфляційних втрат.
 
Стягнув з АТ КБ «ПриватБанк» у дохід держави судовий збір в сумі 11 350,00 грн.
 
Вирішив, що суми коштів, які підлягають стягненню з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивачки, зазначені без відрахування податків та зборів, які підлягатимуть 
у подальшому утриманню в установленому законом порядку.
 
Суд першої інстанції, встановивши, що між сторонами виникли договірні правовідносини за договорами банківського вкладу, взявши до уваги наявність на рахунках банку грошових коштів, дійшов висновку про задоволення вимог у частині стягнення грошових коштів за банківськими вкладами.
 
Визначаючи розмір 3 % річних та інфляційних збитків, суд першої інстанції взяв до увагу ту обставину, що ОСОБА_1 звернулася до банку із заявою про повернення банківських вкладів та повернення коштів 31 серпня 2021 року, яку відповідач отримав 07 вересня 2021 року, та вказав, що через 2 банківські дні з моменту отримання 
повідомлення про повернення коштів договори банківських вкладів були розірвані,                у зв`язку з чим здійснив власний розрахунок 3 % річних та інфляційних збитків за період з 10 вересня 2021 року до дати звернення з позовом до суду 30 вересня 
2021 року.
 
Відмовляючи у стягнення інфляційних збитків за договором банківського вкладу                     від 19 листопада 2012 року «Стандарт 12 міс» № SAMDN25000730687983, суд першої інстанції керувався тим, що норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Київський апеляційний суд постановою від 18 січня 2023 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 травня 2022 року в частині задоволених позовних вимог та стягнення судового збору скасував, ухвалив у цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», третя особа - ТОВ «ФК «Фінілон», про стягнення грошових коштів, які знаходяться на депозитних рахунках, трьох відсотків річних та індексу інфляції, відмовив.
 
Відмовляючи у задоволенні позову в зазначеній частині, суд апеляційної інстанції керувався тим, що в матеріалах справи відсутні оригінали договорів банківського вкладу та квитанцій про внесення грошових коштів і вони позивачкою та її представником не надавалися для дослідження ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду, та вважав, що позивачка не надала належних та допустимих доказів відкриття депозитних рахунків і знаходження залишку коштів на депозитних рахунках на час звернення до суду з позовом, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доведеність позовних вимог.
 
Апеляційний суд врахував, що з метою перевірки обставин справи та для усунення недоліків розгляду справи судом першої інстанції, судові засідання в суді апеляційної інстанції тричі відкладалися для виклику позивачки та її представника. У судовій повістці-повідомленні від 07 грудня 2022 року, направленій на електронну адресу представника позивачки, зазначену нею у своїх клопотаннях, направлених на адресу апеляційного суду, було вказано про необхідність явки у судове засідання для з`ясування обставин справи, які мають значення для вирішення спору, та про необхідність надання апеляційному суду оригіналів договорів та квитанцій про внесення грошових коштів. Судова повістка-повідомлення була отримана представником позивачки, про що свідчить направлене нею до апеляційного суду клопотання (т. 1, а. с. 242-244), однак представник позивачки у судове засідання не з`явилася, оригінали договорів та квитанцій апеляційному суду не надала.
 
Звернув увагу, що останнє відоме місце проживання позивачки знаходиться на тимчасово окупованій території України (Автономна Республіка Крим), у позовній заяві не зазначена офіційна електронна адреса позивачки, про апеляційний розгляд та необхідність надання суду оригіналів договорів та квитанцій вона була повідомлена шляхом розміщення відповідного оголошення на веб-сайті судової влади України згідно з вимогами статті 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Вказане оголошення було розміщене на веб-сайті судової влади України 09 грудня 2022 року, та, на переконання суду апеляційної інстанції, позивачка мала достатньо часу для надання апеляційному суду оригіналів договорів та квитанцій.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
10 травня 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Тарасова-Патрай К. А., засобами електронного зв`язку, звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 18 січня 2023 року у цій справі, у якій заявниця, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та зазначає, що 
суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 17 листопада 
2021 року у справі № 755/17323/19, від 28 вересня 2022 року у справі № 545/338/20.
 
Заявниця зазначає, що відповідач фактично визнав виникнення між сторонами договірних правовідносин у сфері банківського вкладу, вказуючи на те, що борг позивачки переведено до ТОВ «ФК «Фінілон».
 
Провадження у суді касаційної інстанції
 
Верховний Суд ухвалою від 24 травня 2023 року відкрив касаційне провадження  у справі за поданою касаційною скаргою.
 
Підставою відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 
389 ЦПК України.
 
У червні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Верховний Суд ухвалою від 01 грудня 2025 року призначив справу до судового розгляду.
Доводи інших учасників справи 
 
АТ КБ «ПриватБанк» у відзиві на касаційну скаргу просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суд першої інстанції встановив, що 19 листопада 2012 року ОСОБА_1 подала до 
ПАТ КБ «Приватбанк» заяву № SAMDN25000730687983 на оформлення вкладу «Стандарт 12 міс» зі сплатою 10 % річних на суму 25 000,00 доларів США.
 
13 січня 2014 року ОСОБА_1 подала до ПАТ КБ «Приватбанк» заяву на оформлення банківського вкладу № SAMDNWFD0070056989500 вклад «Стандарт» на суму 
65 000,00 грн зі сплатою 19 % річних.
 
15 жовтня 2013 року ОСОБА_1 уклала з ПАТ КБ «Приватбанк» договір банківського вкладу № SAMDN25000738621530 вклад «Стандарт 12 місяців» на суму 110 000,00 грн зі сплатою 18 % річних строком на 12 місяців.
 
25 жовтня 2013 року ОСОБА_1 уклала з ПАТ КБ «Приватбанк» договір банківського вкладу № SAMDN25000738806596 вклад «Стандарт на 12 міс.» на суму 70 000,00 грн 
зі сплатою 18 % річних строком на 12 місяців.
 
17 листопада 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» уклали договір про переведення боргу, відповідно до умов якого ПАТ КБ «Приватбанк» переводить на 
ТОВ «ФК «Фінілон» борг в обсязі та на умовах, що існують у момент договору на підставі згоди кредиторів, отриманого ПАТ КБ «Приватбанк» шляхом приєднання до Умов і правилам надання банківських послуг, що розміщені на сайті ПАТ КБ «Приватбанк», що є невід`ємною частиною до цього договору.
 
31 серпня 2021 року ОСОБА_1 подала до АТ КБ «Приватбанк» заяву, в якій просила розірвати всі депозитні договори та повернути кошти, що розміщені на поточних рахунках та депозитних рахунках АТ КБ «Приватбанк» відкритих на її ім`я. Вказану заяву банк отримав 07 вересня 2021 року.
 
Суд апеляційної інстанції встановив, що на підтвердження внесення грошових коштів за договором № SAMDN25000730687983 від 19 листопада 2012 року позивачкою не надані належні та достовірні докази, наявна на а. с. 7 (зворот) ксерокопія квитанції є нечитабельною, а відтак не є належним та допустимим доказом внесення ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 25 000,00 доларів США.
На підтвердження наявності грошових коштів на рахунку позивачка надала витяг за період із 19 листопада 2012 року до 25 липня 2014 року, яка не містить оригіналу підпису та печатки банку.
 
На підтвердження наявності грошових коштів за іншими договорами, які є предметами цього позову, позивачка не надала доказів, крім ксерокопій квитанцій про внесення грошових коштів.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
За положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Наведеним вимогам оскаржувана постанова апеляційного суду не відповідає 
з огляду на таке.
 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав 
та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша статті 5 ЦПК України).
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
 
Положеннями частин першої, другої статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За змістом статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та цивільного законодавства. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.
 
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
 
До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК України), якщо інше не встановлено глава 71 ЦК України або не випливає із суті договору банківського вкладу (частина третя статті 1058 ЦК України).
 
За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).
 
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; 
(2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору 
в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; 
(4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; 
(5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
 
Реальним (з латини res - річ) вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року в справі № 355/385/17, провадження № 61-30435сво18).
Під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація; правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами: першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін; зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів, (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20, провадження                     № 61-14545сво20).
 
Верховний Суд України зазначав, що відсутність реєстрації договору банківського вкладу, і як наслідок, необлікування на рахунку банку грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу, не можна вважати недодержанням письмової форми договору банківського вкладу за наявності ощадної книжки (сертифіката) чи іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту, і є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі. Відповідні юридичні факти (відсутність банківських рахунків, і як наслідок, необлікування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу) слід кваліфікувати як невиконання банком своїх обов`язків за договором банківського вкладу (постанови Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі 
№ 6-20цс12 та від 06 червня 2012 року у справі № 6-17цс12). Подібні висновки викладено також у постановах Верховного Суду від 29 жовтня 2025 року у справі № 201/689/22, провадження № 61-5309св25; від 19 листопада 2025 року у справі № 642/5180/13-ц, провадження № 61-13949св24.
 
Під час вибору і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2023 року в справі № 175/4639/19 (провадження № 61-11582сво21) зазначено, що: «місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що факт укладення вказаних депозитних договорів підтверджується Витягом з електронного додатка до договору про переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року, що за своїм юридичним змістом фактично є формою банківської виписки (довідки) за всіма банківськими договорами позивача, що є предметом розгляду. Подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20 (провадження № 14-244цс21). Банк не спростував ані факту укладення депозитних договорів з позивачем, ані факту неповернення грошових коштів на вимогу вкладника. Колегія суддів вважає неприйнятними висновки апеляційного суду про те, що позивач не надав доказів на підтвердження факту укладення договорів банківських вкладів та зарахування коштів на рахунки, оскільки доказами зарахування коштів є лише оригінали договорів банківських вкладів та оригінали квитанцій про внесення грошових коштів на банківські рахунки, яких позивач не надав. Суд першої інстанції правильно вважав доведеним факт укладення між сторонами договорів банківських вкладів та внесення грошових коштів на підставі наданого позивачем Звіту про концентрацію ризиків за пасивними операціями банку» (форма № 625)                        АТ КБ «ПриватБанк» та формою банківської виписки (довідки) за всіма банківськими договорами позивача, що є предметом розгляду».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року в справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21) вказано, що: «з огляду на те, що позивачі правомірно сподівалися на належне оформлення вказаних договорів вкладу з відповідачем, а обов`язок забезпечення належного виконання працівниками відповідача посадових інструкцій лежить на банківській установі, особи, винні в порушенні правил банківських операцій, у спірних правовідносинах діяли від імені банку та розпоряджалися на власний розсуд коштами вже після передачі їх на депозит, отже, вчиняли протиправні дії стосовно коштів, які перейшли у власність відповідача. Позивачі не можуть бути відповідальними за порушення, вчинені посадовими особами відповідача, оскільки ними виконані умови укладених угод. Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками судів про наявність між сторонами договірних правовідносин за договорами банківського вкладу».
 
У справі, яка переглядається, АТ КБ «ПриватБанк» у відзиві на позовну заяву зазначав, що банк виявив факт переведення боргу за депозитними договорами                                        від 19 листопада 2012 року № SAMDN25000730687983, від 15 жовтня 2013 року                         № SAMDN25000738621530, від 25 жовтня 2013 року № SAMDN25000738806596,                       від 13 січня 2014 року № SAMDNWFD0070056989500 за зобов`язаннями банку на нового боржника ТОВ «ФК «Фінілон» на підставі договору про переведення боргу                   від 17 листопада 2014 року, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон», шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладника банку та чи не створює це правові наслідки для позивачки, однак наведеному вище апеляційний суд не надав оцінки в оскаржуваному рішенні .
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
 
Застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства (рішення у справі «Волчлі проти Франції» (Walchli v. France), заява № 35787/03, пункт 29, 
від 26 липня 2007 року; рішення у справі «Алванос та інші проти Греції» (Alvanos 
v. Greece), заява № 38731/05, пункт 25, від 20 березня 2008 року; рішення у справі 
«ТОВ «Фріда» проти України» (Frida, LLC v. Ukraine), заява № 24003/07, пункт 33, 
від 08 грудня 2016 року; рішення у справі «Хасан Тунч та інші проти Туреччини» (Hasan Tunc and Others v. Turkey), заява № 19074/05, пункт 33, від 31 січня 2017 року; рішення у справі «Вітковскі проти Польщі» (Witkowski v. Poland), заява № 21497/14, набуло статусу остаточного 13 березня 2019 року, пункт 44, від 13 грудня 2018 року).
 
У практиці Суду визначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 
1 статті 6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (рішення у справі «Белеш та інші проти Чеської Республіки» (Beles and Others v. the Czech Republic), заява № 47273/99, пункти 50-51 та 69, від 12 листопада 2002 року; рішення 
у справі «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia), заява № 40160/12, пункт 97, 
від 05 квітня 2018 року; рішення у справі «Волчлі проти Франції» (Walchli v. France), заява № 35787/03, пункт 29, від 26 липня 2007 року).
 
Відповідно до частини п`ятої статті 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
 
Під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються (пункт 1 частина перша статті 264 ЦПК України).
 
У відзиві на позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк» зазначав, що банк виявив факт переведення боргу за депозитними договорами від 19 листопада 2012 року
№ SAMDN25000730687983, від 13 січня 2014 року № SAMDNWFD0070056989500, 
від 15 жовтня 2013 року № SAMDN25000738621530, від 25 жовтня 2013 року 
№ SAMDN25000738806596 за зобов`язаннями банку на нового боржника 
ТОВ «ФК «Фінілон» на підставі договору про переведення боргу від 17 листопада 
2014 року, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон».
 
Апеляційний суд не надав належної оцінки запереченням відповідача та обставинам які вказані факти підтверджують, не звернув уваги, що між ТОВ «ФК «Фінілон» 
та АТ КБ «ПриватБанк» укладено договір про переведення боргу від 17 листопада 
2014 року та не переконався у тому, що між сторонами не виникло договірних правовідносин у сфері банківського вкладу.
 
У постанові Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19 (провадження № 61-436св21), на яку посилається заявник в касаційній скарзі, надаючи оцінку доводам банку про не укладення депозитних договорів з позивачем, зазначено, що доводи АТ КБ «Приватбанк» в цій частині позову суперечать посиланням банку на факт переведення боргу (в тому числі і щодо позивача) на ТОВ «ФК «Фінілон» на підставі договору переведення боргу від 17 листопада 2014 року. При цьому слід зазначити про те, що банк не надав доказів відсутності між сторонами договірних відносин та відсутності вкладу на рахунку банку. 
 
За таких обставин колегія суддів виснує про передчасність висновків суду апеляційної інстанції про те, що позивачка не надала належних та допустимих доказів відкриття депозитних рахунків та знаходження залишку коштів на депозитних рахунках на час її звернення до суду з позовом.
Зважаючи на те, що суд апеляційної інстанції обмежився лише наданням оцінки доказам на підтвердження факту укладення договорів банківських вкладів та зарахування коштів на рахунки, апеляційний суд помилково вважав, що позивачка не надала доказів на підтвердження укладення між сторонами договорів банківських вкладів, та по суті рішення суду першої інстанції не переглянув, тому касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскаржувана постанова апеляційного суду підлягає скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Враховуючи наведене, висновки суду апеляційної інстанції не можна вважати обґрунтованими, оскільки вони є передчасними та не є такими, що відповідають завданню цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішенні справ із метою ефективного захисту порушених прав.
 
У силу наданих процесуальним законом повноважень суд касаційної інстанції позбавлений права встановлювати, або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, надавати оцінку доказам, що не були предметом їх перевірки, чи робити їх переоцінку, у тому числі усувати недоліки висновків суду, які є припущеннями (стаття 400 ЦПК України), у зв`язку з чим суд касаційної інстанції позбавлений можливості ухвалити власне рішення.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
За положеннями частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Враховуючи, що суд апеляційної інстанції не встановив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не надав оцінку доводам банку про те, що на підставі договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» за спірними депозитними договорами, 
переведено зобов`язання банку на нового боржника ТОВ «ФК «Фінілон», не перевірив, чи не свідчить договір про переведення боргу про наявність між сторонами договірних правовідносин у сфері банківського вкладу, колегія суддів виснує про часткове задоволення касаційної скарги, скасування постанови апеляційного суду та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Щодо судових витрат
 
Зважаючи на результат розгляду касаційної скарги, судові витрати Верховним Судом не розподіляються.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Тарасова-Патрай Ксенія Андріївна, задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 18 січня 2023 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                            В. В. Сердюк Судді                                                                                                                 В. М. Ігнатенко                                                                                                                            С. О. Карпенко                                                                                                                            О. М. Ситнік                                                                                                                             І. М. Фаловська