ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"12" січня 2026 р. Справа №914/1938/25
Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді О.С. Скрипчук
суддів Н.М. Кравчук
О.В. Зварич,
розглянувши у письмовому провадженні матеріали апеляційних скарг Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці б/н від 27.10.2025 (вх.№01-05/3159/25 від 28.10.2025) та Головного управління Державної казначейської служби у Львівській області б/н від 28.10.2025 (вх № 01-04/3168/25 від 29.10.2025р.)
на рішення Господарського суду Львівської області від 01.10.2025 (повний текст рішення складено 06.10.2025, суддя Щигельська О.І)
у справі № 914/1938/25
за позовом: Дочірнього підприємства «Львівське спеціалізоване управління «Стальконструкція» Публічного акціонерного товариства «Центрстальконструкція», м. Львів 
до відповідача - 1: Західного міжрегіонального управління державної служби з питань праці, м. Львів 
До відповідача -2: Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області 
про стягнення 216 402,15 грн. 
ВСТАНОВИВ:
Дочірнє підприємство «Львівське спеціалізоване управління «Стальконструкція» Публічного акціонерного товариства «Центрстальконструкція» звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Західного міжрегіонального управління державної служби з питань праці, Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області про стягнення 129886,31 грн безпідставно утримуваних коштів, 13 592,96 грн процентів за користування чужими грошовими коштами та 72 922,88 грн інфляційних втрат. 
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що Головним управлінням Держпраці у Львівській області було винесено постанову №ЛВ9096/1355/ПД/АВ/ФС від 03.09.2021 про накладення штрафу на Дочірнє підприємство «Львівське спеціалізоване управління «Стальконструкція» Публічного акціонерного товариства «Центрстальконструкція» за порушення законодавства про працю та зайнятість населення.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 01.10.2025 позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з Державного бюджету України на користь Дочірнього підприємства Львівське спеціалізоване управління «Стальконструкція» Публічного акціонерного товариства «Центрстальконструкція» 129886,31 грн безпідставно утримуваних коштів, 9330,46 грн 3% річних та 31544,50 грн інфляційних втрат та 2049,15 грн судового збору, в задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач 1 (Західне міжрегіональне управління державної служби з питань праці) через систему «Електронний суд» подав апеляційну скаргу б/н від 27.10.2025 (вх.№01-05/3159/25 від 28.10.2025) в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 01.10.2025 року у справі №914/1938/24 та прийняти постанову, якою в задоволенні позову дочірнього підприємства «Львівське спеціалізоване управління «Стальконструкція» Публічного акціонерного товариства «Центрстальконструкція» до Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, м. Львів у частині позовних вимог до Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці відмовити повністю. 
Апелянт зазначає про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про ніби то надходження зазначеної вимоги про повернення безпідставно набутих коштів (вх. №5700/ЛВ/1-22 від 04 квітня 2023 року) саме до Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (Відповідача 1). Такий висновок, на думку апелянта не відповідає фактичним обставинам справи та свідчить про неповне з`ясування судом суттєвих обставин, що мають значення для правильного вирішення спору. 
Крім того, апелянт вказує про те, що суд першої інстанції у своєму рішенні безпідставно та всупереч змісту матеріалів справи дійшов висновку про те, що Міжрегіональне управління нібито вказало Позивачу на необхідність звернення саме до Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, а також звертає увагу суду на те, що Позивач звернувся з позовом до неналежного відповідача, оскільки Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці не є правонаступником Головного управління Держпраці у Львівській області. 
Також не погоджуючись з рішенням Господарського суду Львівської області від 01.10.2025 відповідач 2 (Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області) подало через систему «Електронний суд» апеляційну скаргу б/н від 28.10.2025(вх.№01-04/3168/25 від 29.10.2025) в якій останній не погоджується з рішенням першої інстанції, зазначаючи про те, що суд першої інстанції безпідставно визнав Головне управління Казначейства належним відповідачем у справі. Головне управління Казначейства тільки за поданням органів, що контролюють справляння надходжень чи відповідним рішенням суду, здійснює повернення/стягнення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету. 
Як стверджує апелянт, механізм повернення коштів з бюджету визначений Порядком повернення (перерахування) коштів, державного та місцевих бюджетів, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 №787 (Далі- Порядок повернення коштів). Також, апелянт зазначає, що відповідно до пункту 16 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 органи Казначейства за судовими рішеннями про стягнення надходжень бюджету здійснюють безспірно списання коштів державного та місцевих бюджетів для повернення надмірно та/або помилково сплачених податків і зборів та інших доходів бюджету. 
У своїй апеляційній скарзі апелянт зазначає, що суд може стягнути з Державного бюджету України на користь платника сплачену суму до Державного бюджету України суму, якщо підстава такого перерахування відпала, з відповідного рахунка, на який такі кошти зараховані у межах сплачених ним до бюджету коштів. 
Окрім цього, скаржник визначає необґрунтованим стягнення інфляційних втрат, 3% річних та судових витрат, оскільки на його думку інфляційні втрати та 3% річних можуть бути стягнуті лише з боржника за грошовим зобов`язанням, яким Державний бюджет не є. 
Позивачем було подано відзив на апеляційну скаргу у якому він вважає апеляційну скаргу невмотивовану та безпідставну, а також зазначає, що відповідач-1 отримав від Позивача вимогу (за вх.№5700/ЛВ/1-22) щодо повернення безпідставно набутих коштів. На думку позивача, дані обставини справи взагалі не повинні показуватись, позаяк встановлені рішенням суду в адміністративній справі, що набрало законної сили.
У своєму відзиві позивач переконаний, що приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції, зробивши системний аналіз положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі дійшов до вірного висновку, просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення Господарського суду Львівської області - без змін. 
За вимогами частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи.
Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) господарського судочинства відповідно до п.10 ч.3 ст.2 ГПК України.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте, розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.
При цьому, Європейський Суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України, №4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, №№32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07 від 15.03.2012).
Відповідно до п. 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши матеріали справи, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія вважає за доцільне зазначити наступне.
Як вбачається із матеріалів справи 03.09.2021 Головне управління Держпраці у Львівській області винесло постанову №ЛВ9096/1355/ПД/АВ/ФС від 03.09.2021 про накладення штрафу на Дочірнє підприємство «Львівське спеціалізоване управління «Стальконструкція» Публічного акціонерного товариства «Центрстальконструкція» за порушення законодавства про працю та зайнятість населення. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05.09.2022 у справі №380/8471/22 задоволено позов Позивача: визнано протиправною і скасовано вищезгадану постанову №ЛВ9096/1355/ПД/АВ/ФС від 03.09.2021.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31.01.2023 рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05.09.2022 у справі №380/8471/22 залишено без змін. 
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 14.03.2023 у справі №380/8471/22 відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Відповідача- 1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05.09.2022 та постанову Восьмого апеляційного суду від 31.01.2023 у справі №380/8471/22.
Відповідачем-1 постанова №ЛВ9096/1355/ПД/АВ/ФС від 03.09.2021 (про накладення штрафу) була направлена для виконання до Сихівського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Львів), яким було стягнуто з Позивача на користь Відповідача-1 18.12.2021 року частину штрафу у сумі 130 552 грн. 13 коп., а 21.12.2021 року - у сумі 12 656 грн. 06 код., що загалом становить 143 208 грн. 19 коп. (Копії платіжних доручень №11766 від 09.12.2021 та №8995 від 27.06.2022 які містяться в матеріалах справи). 
Як вбачається із відповіді Сихівського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) №42128 від 01.05.2023, згідно платіжного доручення №11766 від 09.12.2021 до державного бюджету було перераховано кошти у сумі 118 380 грн. 85 коп., а згідно платіжного доручення №8995 від 27.06.2022 до державного бюджету було перераховано кошти у сумі 11 505 грн. 46 коп., що загалом становить 129 886 грн. 31 коп.
Відповідач - 1 (Західне міжрегіональне управління державної служби з питань праці) отримав від Позивача вимогу (за вх.№5700/ЛВ/1-22) щодо повернення безпідставно набутих коштів. 
У своїй відповіді №ЛВ/1/4064-22 від 11.04.2023, Відповідач-1 підтвердив вищенаведені обставини та вказав на необхідність звернення до Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, зіславшись на Порядок повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Державного казначейства від 03.09.2013 №787 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.09.2013 за №1650/24182.
Позивач враховуючи згадану відповідь відповідача -1 №ЛВ/1/4064-22 від 11.04.2023 звернувся до Відповідача-2 (Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області) своїм листом №02-12-08/535 від 09.06.2023 повідомив позивача про необхідність звернення з цього приводу саме до Відповідача -1 (Західне міжрегіональне управління державної служби з питань праці).
Позивач 23.06.2023 звернувся із досудовою вимогою до Відповідача-1 із вимогою повернути безпідставно стягнуті вищевказані кошти шляхом їх добровільного перерахування. Однак, листом №ЛВ/1/4114-22 від 10.07.2023 Відповідач-1 залишив звернення Позивача без задоволення. 
Позивач у свою чергу звернувся із позовом до Львівського окружного адміністративного суду, який задовольнив позовні вимоги Позивача своїм рішенням від 18.06.2024 у справі №380/21802/23 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії та стягнення коштів. Проте, Восьмий апеляційний адміністративний суд своєю постановою від 20.02.2025 по справі №380/21802/23 скасував рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18.06.2024 у справі №380/2180/23 та у задоволенні позову Позивача відмовив. Підставою винесення такої постанови адміністративний суд вказав те, що внесені до бюджету кошти Позивача не є помилково чи надміру зарахованою, а відтак Порядок №787 (Наказ Міністерства фінансів України від 03.09.2013 Про затвердження Порядку повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів) спірні правовідносини не поширюється. 
При цьому, суд констатував, що після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови про застосування штрафу, платник згідно зі ст. 1212 ЦК України має право на позов про стягнення суми перерахованих ним коштів як таких, які утримуються в бюджеті без достатньої правової підстави. Станом на дату винесення рішення судом першої інстанції та розглядом апеляційних скарг колегією суддів жодних доказів повернення спірної суми позивачу не подано. 
При винесенні постанови колегія суддів виходила з наступного.
Враховуючи зміст позовної заяви, та характер спірних правовідносин, що виникли між сторонами у справі, до переліку обставин, які входять до предмету доказування у справі, належить доказування існування обставин, які свідчать про порушення відповідачами права позивача на повернення йому за рахунок бюджетних асигнувань 123059 грн., набутих без достатньої правової підстави. (ст. 1212 ЦК України). 
Щодо доводів апелянта про те, Позивач звернувся з позовом до неналежного відповідача, колегія суддів зазначає наступне. 
У кондикційних правовідносинах орган держави є представником її інтересів, а не суб`єктом владних повноважень, який здійснює щодо позивача публічно-владні управлінські функції. Останні він реалізував тоді, коли виніс постанову про застосування штрафу та забезпечив стягнення останнього до бюджету. 
Щодо Головного управління держпраці у Львівській області, яким винесено постанову №ЛВ9096/1355/ПД/АВ/ФС від 03.09.2021 про накладення на позивача штрафу (яка в подальшому була скасована), його правонаступником на день розгляду справи є Західне міжрегіональне управління державної служби з питань праці (відповідач -1).
Публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва. Під таким поняттям розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому, обов`язок щодо відновлення порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід про перехід до правонаступника обов`язку відновити порушене право відповідає принципу верховенства права, оскільки метою правосуддя є ефективне поновлення порушених прав, свобод і законних інтересів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.12.2021 у справі №9901/348/19).
Правонаступництво у сфері управлінської діяльності органів державної влади передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень іншому або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції.
Ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган мова йде фактично про реорганізацію (Постанова Верховного Суду від 21.07.2022 у справі №280/4670/20). 
Також колегія суддів бере до уваги пп. 1 п. 3 постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці» №14 від 12.01.2022 (далі- Постанова) територіальні органи Державної служби з питань праці, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, куди, зокрема входить і Головне управління Держпраці у Львівській області, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Державної служби з питань праці і прийняттям рішення про можливість забезпечення здійснення такими органами повноважень та функцій територіальних органів, що ліквідуються. Таке рішення приймається Державною службою з питань праці після здійснення заходів, пов`язаних із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб - підприємців та громадських формувань даних про міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці, що утворені згідно з пунктом 2 цієї постанови, затвердження положень про них, структур, штатних розписів, кошторисів та заповненням 30 відсотків вакансій. 
Пунктом 3 п.п.3 вищезгаданої постанови №14 визначено, що міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, виконують завдання і функції територіальних органів Державної служби з питань праці, які ліквідуються згідно з пунктом 1, а саме: Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці виконує завдання і функції Управління Держпраці у Волинській області, Управління Держпраці у Закарпатській області, Головного управління Держпраці у Львівській області, Управління Держпраці у Рівненській області. 
Отже, колегія суддів зазначає, що за таких обставин саме Західне міжрегіональне управління державної служби з питань праці є органом, який представляє інтереси держави у спірних правовідносинах, а той факт, що Західне міжрегіональне управління державної служби з питань праці є правонаступником Головного управління Держпраці у Львівській області встановлено рішенням Господарського суду Львівської області у справі №914/3467/23 від 07.02.2024 яке набрало законної сили, а також ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2023 року у справі №380/8372.
Вищенаведене спростовує доводи апелянта (Західного міжрегіонального управління державної служби з питань праці), викладені у його апеляційній скарзі.
У цій справі колегія суддів встановила, що відповідачем є держава, яка бере участь у справі через Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці (дії якої призвели до стягнення спірних коштів) та Державна казначейська служба України, яка відповідно до законодавства є органом, що здійснює повернення коштів з державного бюджету.
Щодо твердження апелянта про необгрунтованість рішення суду першої інстанції про стягнення відсотків за користування чужими грошовими коштами та інфляційних втрат колегія суддів зазначає наступне.
У випадках, встановлених Конституцією України та законом, особа має право звернутися за захистом цивільного права та інтересу до органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування (частина друга статті 17 ЦК України). Рішення, прийняте зазначеними органами щодо захисту цивільних прав та інтересів, не є перешкодою для звернення за їх захистом до суду (абзац другий частини третьої статті 17 ЦК України). 
Згідно із частиною 1, 2 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.08.2023 року у справі №910/5880/21 зазначила: «Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що на момент сплати позивачем адміністративно-господарського штрафу юридична підстава для такого платежу існувала - була чинною постанова про застосування штрафу та відкрите виконавче провадження. Тому не можна вважати, що позивач сплатив кошти помилково. Так само з огляду на обставини справи немає підстав вважати, що він сплатив штраф надміру, тобто у розмірі більшому, ніж визначений у зазначеній постанові. Надалі з огляду на набрання законної сили судовим рішенням адміністративного суду про визнання протиправною та скасування такої постанови відповідна юридична підстава відпала.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови про застосування штрафу платник згідно зі статтею 1212 ЦК України має право на позов про стягнення суми перерахованих ним коштів як таких, які утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави. Це узгоджується із практикою Великої Палати Верховного Суду про те, що рішення органу влади за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (див., наприклад, постанови від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 1 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (пункт 52), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109)).
За змістом глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних, - так би мовити, приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях, тоді як для кондикційних зобов`язань вина не має значення, бо суттєвим є неправомірність набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки те майно, яке безпідставно набув (зберіг), або вартість останнього (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (пункти 45-46)). Інакше кажучи, у деліктних зобов`язаннях одна зі сторін втрачає певне майно, а інша його не набуває, тоді як у кондикційних зобов`язаннях одна зі сторін втрачає певне майно унаслідок того, що інша сторона його набуває, зокрема утримує в себе».
Велика Палата у складі Верховного Суду у своїй постанові від 07.02.2024 (справа № 910/3831/22) відійшла від позицій, що не дозволяли застосовувати ст. 625 ЦК України (інфляційні втрати, 3% річних) до зобов`язань за статтею 1212 ЦК України (безпідставне набуття/утримання майна). «Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19). 
Отже, передбачений частиною другою статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача. 
Як було зазначено вище, зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає у особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Це зобов`язання не виникає з рішення суду. Судове рішення в цьому випадку є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення безпідставно отриманих коштів, який він не виконує добровільно. В іншому випадку без судового рішення зобов`язання з повернення безпідставно отриманих коштів не виникало б узагалі, тобто якби позивач не звернувся до суду, то відповідач не мав би обов`язку повернути йому безпідставно отримані кошти. Такий підхід суперечив би засадам добросовісності, розумності та справедливості зобов`язання, передбаченим у частині третій статті 509 ЦК України. 
Також у вищезгаданій колегією суддів постанові, Верховний Суд зазначає наступне: «Початком нарахування прострочення виконання зазначеного зобов`язання вважається дата набрання законної сили судовим рішенням, яким встановлено факт безпідставності отримання майна. Як приклад наведені постанови Касаційного цивільного суду від 11 серпня 2021 року у справі № 344/2483/18, від 12 квітня 2023 року у справі № 461/4066/21 та постанова Касаційного господарського суду від 27 березня 2019 року у справі № 905/1313/18. Моментом початку нарахування прострочення виконання зобов`язання по поверненню безпідставно набутого майна вважається наступний день після зарахування / отримання безпідставно набутого майна. Як приклад наведена постанова Касаційного господарського суду від 01 вересня 2022 року у справі № 910/9544/19.
У зв`язку із цим Касаційний господарський суд вважає необхідним відступити від висновків Касаційного цивільного суду щодо застосування статей 625, 1212 ЦК України у подібних правовідносинах, викладених у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 330/2142/16-ц, про те, що нарахування прострочення виконання зобов`язання по поверненню безпідставно набутого майна здійснюється з урахуванням дати пред`явлення та отримання вимоги про виконання такого зобов`язання відповідно до статті 530 ЦК України. При цьому колегія суддів Касаційного господарського суду вважає, що момент виникнення прострочення виконання зобов`язання по поверненню безпідставно набутого майна слід пов`язувати з таким юридичним фактом, як дата набрання законної сили судовим рішенням, яким встановлено факт безпідставності отримання майна, оскільки саме з цього моменту боржник у зобов`язанні стає достеменно проінформованим про наявність свого зобов`язання по відношенню до кредитора щодо повернення безпідставно отриманого майна. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає необхідним відступити від наведених вище висновків, викладених у постанові Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2021 року у справі № 330/2142/16-ц та постановах Касаційного господарського суду від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 17 серпня 2021 року у справі № 913/371/20 та від 27 березня 2019 року у справі № 905/1313/18.
Отже, з урахуванням вищенаведеного, колегія суддів спростовує доводи апелянта щодо необгрунтованості нарахування інфляційний втрат та 3% річних, провівши перерахунок сум та дослідивши матеріали справи вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо таких нарахувань. 
У своїй апеляційній скарзі від 28.10.2025 (вх.№01-04/3168/25 від 29.10.2025) Головне управління Державної казначейської служби у Львівській області повідомляє, що суд першої інстанції безпідставно визнав Головне управління Казначейства належним відповідачем у справі.
Не погоджуючись із доводами апелянта, колегія суддів спростовує його доводи з урахуванням наступного.
Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною другою статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року №1404-VIII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.
Постановою Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2014 року №440 затверджено Порядок погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою.
Відповідно до пункту 20 указаного Порядку, погашення заборгованості здійснюється Казначейством в межах бюджетних асигнувань, визначених законом про Державний бюджет України на відповідний рік, за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду на підставі рішень, поданих органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, згідно з Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року №845.
Згідно з пунктом 2 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі також - «Порядок №845») безспірне списання - операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.
Відповідно до пункту 3 Порядку №845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).
Згідно з підпунктом 1 пункту 47 Порядку №845 безспірне списання коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів, здійснюється Казначейством на підставі поданих органом Казначейства документів та відомостей, надісланих стягувачами та боржником; інформації про неможливість виконання безспірного списання коштів з рахунків боржника.
Пунктами 48, 49 Порядку №845 обумовлено, що для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 47 цього Порядку в Казначействі України відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей.
Колегія суддів бере до уваги Постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 661/285/20 від 28.02.2024 року, якою встановлено, що Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж не залучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ (Державну казначейську службу України) чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства. 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року у справі № 554/5980/18 (провадження № 61-7636св19) зазначено, що «у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів».
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16 зазначила, що у випадку, коли держава вступає в цивільні, у тому числі господарські правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у конкретних, зокрема цивільних правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах. Інакше кажучи, органи державної влади, насправді, не діють як юридичні особи, навіть якщо вони формально наділені таким статусом, а діють від імені держави, що відповідає за своїми зобов`язаннями державним майном, яким наділяє її органи. 
Колегія суддів зазначає, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, який наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Таке твердження колегії випливає, зокрема з частини 4 статті 56 Господарського процесуального кодексу України (Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника.).
Під час провадження у справі стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, від 05.10.2022 у справі №923/199/21 і №922/1830/19, від 14.12.2022 у справі №2-3887/2009, від 12.07.2023 у справі №757/31372/18-ц).
Підсумовуючи все вищевказане, колегія суддів зазначає, що доводи скаржників не знайшли свого підтвердження в ході розгляду апеляційної скарги. Ці доводи не спростовують фактів, покладених в основу рішення Господарського суду Львівської області від 01 жовтня 2025 року у справі №914/1938/25.
За приписами частин 1, 2, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ч.ч. 1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
З огляду на вищевказане, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.
Судові витрати
З огляду на те, що суд залишає апеляційні скарги без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржників відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст. ст. 86, 236, 269, 270, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд
УХВАЛИВ :
1.Апеляційні скарги Головного управління Державної казначейської служби у Львівській області б/н від 28.10.2025 (вх № 01-04/3168/25 від 29.10.2025р.) та Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці б/н від 27.10.2025 (вх.№01-05/3159/25 від 28.10.2025р.) залишити без задоволення.
2.Рішення Господарського суду Львівської області від 01.10.2025 у справі № 914/1938/25 залишити без змін.
3. Судовий збір сплачений за апеляційні скарги покласти на апелянтів.
4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Строки та порядок оскарження постанов апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Головуючий суддя О.С. Скрипчук

Суддя Н.М. Кравчук

Суддя О.В. Зварич