ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

08 грудня 2025 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 742/2836/25
Головуючий у першій інстанції – Давидчук Д. П.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1682/25

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої-судді: Шитченко Н.В.,
суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,      
позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика»,
відповідач: ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» на заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 02 вересня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до ОСОБА_1   про стягнення заборгованості за кредитним договором.

                                      У С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року ТОВ «Бізнес Позика» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за договором про надання кредиту № 490564-КС-003 від 05 липня 2024 року у розмірі 80 341,58 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 05 липня 2024 року між ТОВ «Бізнес Позика» і ОСОБА_1 укладено договір про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію». За змістом договору товариство надало позичальнику кредит в розмірі 20 000 грн на умовах строковості, зворотності та платності, а клієнт зобов`язався повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на визначених договором умовах. 10 липня 2024 року між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до договору про надання кредиту, відповідно до умов якої позивач додатково надав позичальнику кредит в сумі 9 000 грн. Відповідач порушив зобов`язання з повернення коштів, сплативши лише 18 646,29 грн, внаслідок чого станом на 22 квітня 2025 року утворилась заборгованість за кредитним договором в сумі 80 341,58 грн, з яких: 28 528,07 грн – заборгованість за тілом кредиту та 51 813,51 грн – заборгованість за нарахованими відсотками.
Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 02 вересня 2025 року позов ТОВ «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 490564-КС-003 від 05 липня 2024 року у розмірі 66 178,71 грн. У задоволенні решти вимог – відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі ТОВ «Бізнес Позика», посилавшись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду в частині вимог, які задоволено, скасувати та ухвалити нове, яким повністю задовольнити позовні вимоги про стягнення заборгованості. Доводи апеляційної скарги зводяться до необґрунтованості висновку суду першої інстанції про необхідність зменшення розміру заборгованості за відсотками через помилкове ототожнення поняття «денна процентна ставка» в розумінні ЗУ «Про споживче кредитування» та процентної ставки в день, яка встановлена умовами кредитного договору.
Позивач зазначає, що у кредитному договорі встановлено дві фіксовані процентні ставки (стандартна та знижена), які нараховуються щоденно на залишок заборгованості за кредитним договором. При цьому, для розрахунку денної процентної ставки безпосередньо розмір процентних ставок за кредитним договором взагалі не має жодного значення, оскільки денна процента ставка розраховується по формулі, що зазначена у ч. 4 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування», в якій розмір процентних ставок за кредитним договором взагалі не фігурує. Відповідно до наведеного Закону денна процентна ставка – це загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом, виражені у відсотках від загального розміру виданого кредиту.
Указує, що у випадку дотримання позичальником орієнтованого графіку платежів та застосування зниженої процентної ставки в день у розмірі 1,14874498 %, зважаючи на розмір загальних витрат за споживчим кредитом, денна процентна ставка як за кредитним договором, так і на дату укладення додаткової угоди до договору становить 0,95 %, тобто не перевищує максимального розміру у 1 %, встановленого ч. 5 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування».
Наголошує на законності нарахування боржнику відсотків за стандартною процентною ставкою, яка за умовами договору становить 1,5 %. Нарахування відсотків за стандартною процентною ставкою починається з восьмого календарного дня від дня простроченого платежу, передбаченого графіком платежів, що вказаний в п. 3.2.3 договору та додатку № 1 до договору, та до закінчення терміну дії договору. В п. 3.2.3 договору сторони визначили обов`язковий графік платежів, припускаючи, що позичальник буде його дотримуватись, і у такому випадку застосовуватиметься знижена процентна ставка. В п. 6.1 додаткової угоди сторони визначили новий обов`язковий графік платежів, за яким у разі його дотримання позичальником останній повинен був сплатити 74 532,41 грн, з яких – 39 803,91 грн нарахованих відсотків. Отже, наведена  сума за відсотками дійсно становила би 39 803,91 грн лише у випадку належного виконання позичальником зобов`язань та погашення обумовлених сум згідно з графіком платежів.
Разом з тим, боржником з простроченням графіку було сплачено на погашення кредиту лише 18 646,29 грн, з яких 13 824,36 грн – заборгованість за відсотками, що цілком закономірно призвело до подорожчання кредиту і збільшення процентної ставки, що чітко передбачено п. 3.2.2 договору. Таким чином, відсотки за користування кредитом у загальній сумі 51 813,51 грн включають в себе відсотки, нараховані з 05 липня по 06 вересня 2024 року за зниженою процентною ставкою 1,14874498 % в день (6 881,91 грн) та відсотки, нараховані у період з 07 вересня по 20 грудня 2024 року за стандартною процентною ставкою 1,5 % в день (44 931,60 грн). Штрафні санкції за неналежне виконання умов договору не нараховувались та не входять до складу позовних вимог.
Відповідачем відзив на апеляційну скаргу у встановлений термін не подавався.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду – без змін, виходячи з наступного.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність  і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Частково задовольняючи позовні вимоги ТОВ «Бізнес Позика», суд першої інстанції зазначив про доведеність виникнення між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 договірних зобов`язань на підставі укладеного між ними в електронній формі кредитного договору. Районний суд виходив з того, що відповідач належним чином не виконував зобов`язання за укладеним правочином, тому визнав за необхідне стягнути з нього кредитну заборгованість.
Визначаючи належну до стягнення суму заборгованості, суд урахував, що ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року, який набрав чинності з 24 грудня 2023 року, доповнено частиною 5 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування», згідно з якою максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1%. Ураховуючи те, що кредитний договір між сторонами укладено 05 липня 2024 року зі строком його дії до 20 грудня 2024 року та денною процентною ставкою у 1,5 %, яка є більшою за максимальний розмір денної процентної ставки, встановлений законом, суд дійшов висновку, що нарахування відсотків за договором має здійснюватись наступним чином: у період з 05 липня по 20 серпня 2024 року – за денною процентною ставкою 1,5 %; у період з 21 серпня по 20 грудня 2024 року – за денною процентною ставкою 1%; у зв`язку з чим загальний розмір відсотків за кредитом становить 55 825 грн, а загальний розмір зобов`язання (тіло кредиту та нараховані відсотки) – 84 825 грн. Оскільки відповідачем частково сплачено заборгованість на суму 18 646,29 грн, суд визнав необхідним стягнути на користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 66 178,71 грн. 
Аналізуючи доводи апеляційної скарги, суд виходить з наступного. 
У справі встановлено, що 05 липня 2024 року між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства укладено договір про надання кредиту № 490564-КС-003, який підписано електронним підписом позичальника з одноразовим ідентифікатором UA-8154 (а.с. 18-22). За умовами договору відповідач отримав від кредитодавця грошові кошти в розмірі 20 000 грн у безготівковій формі шляхом їх перерахування на банківську картку терміном на 24 тижня (до 20 грудня 2024 року) зі сплатою фіксованої стандартної процентної ставки у розмірі 1,5 % щодня, з орієнтованою загальною вартістю кредиту у сумі 59 269,61 грн та сплатою комісії за надання кредиту в сумі 3 000 грн. 
Згідно з п. 2.4 договору стандартна процентна ставка за кредитом є фіксованою та становить 1,5 % в день. Знижена процентна ставка є фіксованою та становить 1,14874498 % в день.
Відповідно до п. 3.3 кредитного договору протягом строку (терміну) кредитування процентна ставка за кредитом (відсотки за користування кредитом) нараховуються за ставкою, вказаною у п. 2.4 договору, на залишок заборгованості по кредиту, наявною на початок календарного дня, на період фактичного користування кредитом, в залежності від дотримання позичальником графіку платежів, що вказаний у п. 3.2.3 і додатку № 1 до договору.
За змістом п. 3.2.3 договору сторони домовилися, що у разі, якщо повернення кредиту не здійснюється згідно з погодженим графіком платежів, що наведений в п. 3.2.3 та додатку № 1 до договору (за виключенням дострокового повернення кредиту), внаслідок чого виникає прострочка за кредитом, та строк цієї прострочки більше семи календарних днів, то умови нарахування відсотків за користування кредитом за заниженою процентною ставкою втрачають чинність, і до відносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за стандартною процентною ставкою, що вказана в п. 2.4 договору. При цьому, нарахування відсотків за стандартною процентною ставкою починається з восьмого календарного дня від дня простроченого платежу, передбаченого графіком платежів, що вказаний в п. 3.2.3 та додатку № 1 до договору, та до закінчення строку дії договору.  
Кредитодавець зобов`язався протягом 3 (трьох) робочих днів з дня укладення договору надати позичальнику кредит, в сумі, вказаній в п. 2.1 договору, шляхом безготівкового переказу коштів на поточний (картковий) рахунок позичальника, який відповідає банківській платіжній картці, що наведена в розділі 8 договору.
Фінансова установа зобов`язання за договором виконала та 05 липня 2024 року перерахувала на банківську картку № НОМЕР_1 грошові кошти в сумі 20 000 грн, що підтверджується повідомленням директора ТОВ «ПрофітГід» (надавач платіжних послуг)  (а.с. 45). Призначенням платежу вказано – «Перерахування коштів ОСОБА_1 згідно з кредитним договором № 490564-КС-003 від 05 липня 2024 року.
10 липня 2024 року між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства укладено додаткову угоду № 1 до договору № 490564-КС-003 про надання кредиту від 05 липня 2024 року, яку підписано електронним підписом позичальника з одноразовим ідентифікатором UA-5706 (а.с. 35-36). Відповідно до умов додаткової угоди товариство збільшило позичальнику кредит на 9 000 грн, а позичальник зобов`язався повернути збільшений кредит у строки та на умовах, викладених у договорі.
Після укладення додаткової угоди та збільшення суми кредиту були змінені умови кредитування за договором, зокрема, загальна сума отриманого кредиту становить 29 000 грн; орієнтовна реальна річна процентна ставка – 29 672,41%; орієнтовна загальна вартість наданого кредиту – 85 041,79 грн (п. 4 додаткової угоди). Комісія за надання додаткової суми кредиту становить 1 350 грн (п. 5 додаткової угоди).
На виконання умов додаткової угоди 10 липня 2024 року ТОВ «Бізнес Позика» перерахувало на банківську картку № НОМЕР_1 грошові кошти в сумі 9 000 грн, що підтверджується повідомленням директора ТОВ «ПрофітГід» (надавач платіжних послуг) (а.с. 46). Призначенням платежу є «Перерахування коштів ОСОБА_1 згідно з додатковою угодою від 10 липня 2024 року до кредитного договору № 490564-КС-003 від 05 липня 2024 року».
Згідно з детальним розрахунком заборгованості, наданим позивачем, станом на 22 квітня 2025 року за кредитним договором № 490564-КС-003 від 05 липня 2024 року утворилась заборгованість у розмірі 80 341,58 грн, з яких: заборгованість за кредитом – 28 528,07 грн; заборгованість за відсотками – 51 813,51 грн (а.с. 12-13).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України. За приписами ст. 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.
Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).
За правилами ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. 
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За змістом ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). 
22 листопада 2023 року прийнято ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-IX, який набрав чинності 24 грудня 2023 року. Цим законом доповнено ч. 5 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування», відповідно до якої максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до ч. 4 цієї статті, не може перевищувати 1 %. 
Частиною 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія п. 5 розділу І цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.
Статтею 3 ЗУ «Про електрону комерцію» визначено, що електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно зі ст. 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному ч. 6 цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Відповідно до ст. 12 Закону, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: 1) електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до ЗУ «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; 2) електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; 3) аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
За правилами ч. 1, 2 ст. 6 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
Згідно з п. 12 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про електронну комерцію» одноразовий ідентифікатор – це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.
За приписами ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Приписами ст. 525, 526 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його  умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За положеннями ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. 
Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Частинами 1, 2 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Зважаючи на вищенаведені норми та дослідивши обставини справи в сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що висновок районного суду про наявність підстав для часткового задоволення вимог ТОВ «Бізнес Позика» про стягнення заборгованості за кредитним договором відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.
За матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 , маючи намір отримати в позику грошові кошти, 05 липня 2024 року ідентифікував себе в ІТС ТОВ «Бізнес Позика», пройшов реєстрацію на веб-сторінці товариства. Під час здійснення реєстрації відповідач створив особистий кабінет та надав всі особисті дані (ПІБ, дані паспорта, дату та рік народження, РНОКПП, номер мобільного телефону, електронну пошту, місце реєстрації), чим фактично надав згоду на обробку персональних даних. 
Для безпосереднього оформлення кредиту відповідач обрав бажану суму кредиту, строк кредитування, самостійно вніс номер банківської картки та підтвердив, що ознайомлений з Правилами надання грошових коштів у позику.
Після прийняття позичальником умов кредитного договору 05 липня 2024 року ТОВ «Бізнес Позика» уклало з ОСОБА_1 кредитний договір, який ним підписано відповідно до вимог ч. 6, 8 ст. 11, ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який надсилався на особистий телефонний номер ОСОБА_1 
10 липня 2024 року відповідач вдруге ідентифікував себе в ІТС ТОВ «Бізнес Позика», зайшов до особистого кабінету та уклав з товариством додаткову угоду про збільшення розміру отриманого кредиту.
Перерахування кредитних коштів позичальнику підтверджено належними письмовими доказами. Наданий позивачем розрахунок заборгованості свідчить про те, що відповідач частково погашав кредитну заборгованість, зокрема, сплачуючи кошти на погашення кредиту, відсотків за користування кредитом та комісії. На спростування вказаних обставин відповідачем доказів не подано.
Відповідно до детального розрахунку заборгованості відповідач погашення за кредитом здійснив частково, зокрема, 471,93 грн – на погашення кредиту; 13 824,36 грн – на погашення відсотків та 4 350 – на погашення комісії. Суд першої інстанції, вирішуючи спір, дійшов вірного висновку про неналежне виконання ОСОБА_1 грошових зобов`язань за кредитним договором від 05 липня 2024 року та необхідність стягнення з нього  заборгованості. 
Позивач, пред`явивши вимогу про стягнення заборгованості, просив стягнути з ОСОБА_1 28 528,07 грн в рахунок заборгованості за кредитом та 51 813,51 грн – заборгованості за відсотками, що загалом становить 80 341,58 грн.
Визначаючи розмір заборгованості за тілом кредиту та відсотками, який підлягає стягненню з відповідача, районний суд послався на положення ЗУ «Про споживче кредитування» ст. 8 якого встановлено вимоги до реальної річної процентної ставки, денної процентної ставки та загальної вартості кредиту для споживача.
22 листопада 2023 року прийнято ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-IX, який набрав чинності 24 грудня 2023 року. Цим законом доповнено ч. 5 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування», відповідно до якої максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до ч. 4 цієї статті, не може перевищувати 1 %. Положення ч. 5 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування» щодо обмеження максимального розміру денної процентної ставки вводяться в дію поетапно.
Пунктом 17 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів – 2,5 %; протягом наступних 120 днів – 1,5 %. Тобто, у період з 24 грудня 2023 року по 21 квітня 2024 року максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 2,5 %, а у період з 22 квітня по 20 серпня 2024 року максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1,5 %. 
Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» дія п. 5 розділу I цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.
Договір про надання кредиту № 490564-КС-003 укладено 05 липня 2024 року, тобто після набрання чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» (24 грудня 2023 року), отже, станом на дату укладення договору кредитодавець міг застосовувати максимальний розмір денної процентної ставки, встановлений ч. 5 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування», лише у розмірі 1 %. З цих підстав апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, за якими укладений між сторонами кредитний договір в частині встановлення розміру денної процентної ставки не суперечить положенням ЗУ «Про споживче кредитування».
Позивач визначив для розрахунку суми боргу за відсотками період з 05 липня 2024 року (дата укладення кредитного договору) по 20 грудня 2024 року (строк дії кредитного договору).
Наданий позивачем детальний розрахунок заборгованості (а.с. 12-13) свідчить про те, що у період з 05 по 09 липня 2024 року кредитором на суму кредиту у 20 000 грн нараховувалися відсотки за зниженою процентною ставкою – 1,14874498 % в день, що становило 229,75 грн. З 10 липня і по 19 серпня 2024 року, враховуючи збільшення розміру кредиту до 29 000 грн, розмір відсотків за зниженою процентною ставкою 1,14874498 % в день становив 333,14 грн. Надалі, зважаючи на сплату відповідачем 19 серпня 2024 року платежу в розмірі 471,93 грн на погашення кредиту, відсотки нараховувалися на суму кредиту у 28 528,07 грн за зниженою процентною ставкою, що становило 327,71 грн в день. Починаючи з 08 вересня 2024 року і до 20 грудня 2024 року (строк дії кредитного договору) на суму кредиту у 28 528,07 грн нараховувалися відсотки за стандартною процентною ставкою – 1,5 % в день, що становило 427,92 грн.
Отже, у період з 05 липня по 20 грудня 2024 року кредитодавець безпідставно нараховував відсотки за користування кредитом у розмірі, що перевищує максимальний розмір денної процентної ставки, встановлений ч. 5 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування».
Апеляційний суд відхиляє доводи скаржника про те, що для розрахунку денної процентної ставки безпосередньо розмір процентних ставок за кредитним договором взагалі не має значення, оскільки вона розраховується по формулі, що зазначена у ч. 4 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування», в якій розмір процентних ставок за кредитним договором взагалі не фігурує, зважаючи на таке. 
Дійсно, відповідно до ч. 4 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування» денна процентна ставка розраховується у процентах за формулою: ДПС = (ЗВСК/ЗРК)/t х 100%, де ДПС - денна процентна ставка; ЗВСК - загальні витрати за споживчим кредитом; ЗРК - загальний розмір кредиту; t - строк кредитування у днях. Водночас ч. 5 цієї статті визначено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини ч. 4 цієї статті, не може перевищувати 1 %. 
Розрахунок денної ставки за цією формулою відповідно до визначених сторонами умов договору є таким: (39 269,61 грн (ЗВСК)/20 000 грн (ЗРК)/168(t) х 100% = 1,17 %. Відповідно у цій справі розрахована за положеннями ч. 4 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування» денна процентна ставка є більшою, ніж 1 %, що спростовує доводи позивача про її відповідність вимогам закону.
Суд виходить з того, що у будь-якому випадку, розмір денної ставки, розрахованої, в тому числі, і з урахуванням загальних витрат за споживчим кредитом, не може перевищувати 1 % в силу закону. При цьому ЗУ «Про споживче кредитування» не містить правового визначення поняття «процентна ставка в день, яка встановлена в кредитному договорі», про що зазначає товариство в апеляційній скарзі. Отже, стверджуючи про неможливість ототожнення понять «денна процентна ставка» та «процентна ставка в день, яка встановлена в кредитному договорі», позивач невірно та довільно трактує законодавство, що регулює спірні відносини. 
Верховний Суд у постанові від 09 серпня 2023 року у справі № 201/6750/16 наголосив, що при визначенні розміру заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у даному випадку – зроблений позивачем розрахунок заборгованості та його правильність), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково – зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок, що є процесуальним обов`язком суду. 
Суд першої інстанції, визначаючи необхідну до стягнення суму заборгованості, помилково указав, що у період з 05 липня по 20 серпня 2024 року відсотки повинні нараховуватися за денною процентною ставкою 1,5 %, а у період з 21 серпня по 20 грудня 2024 року – за денною процентною ставкою 1 %, і за такого розрахунку загальний розмір відсотків за кредитом становить 55 825 грн, а загальний розмір кредитної заборгованості – 84 825 грн, що є більшим за заявлений позивачем розмір позовних вимог. Урахувавши сплачені ОСОБА_1 за договором кошти у загальному розмірі 18 646,29 грн (до складу яких входять і кошти на погашення комісії у розмірі 4 350 грн), районний суд дійшов висновку про остаточне стягнення з відповідача на користь ТОВ «Бізнес Позика» 66 178,71 грн кредитної заборгованості. 
Разом з тим, апеляційний суд, провівши свій розрахунок за кредитним договором від 05 липня 2024 року з урахуванням додаткової угоди від 10 липня 2024 року (а.с. 103-105), вважає, що розмір щоденних відсотків, які мав сплачувати позичальник, у період з 05 по 09 липня 2024 року становить 200 грн щодня (1 % від суми боргу за тілом кредиту у 20 000 грн); у період з 10 по 19 липня 2024 року – 290 грн в день (1 % від суми боргу за тілом кредиту у 29 000 грн). 19 липня 2024 року ОСОБА_1 сплачено в рахунок погашення відсотків за користування кредитом 4 480,15 грн, що повністю покриває наявну заборгованість в цій частині в сумі 3 900 грн. Оскільки позичальником внесено надмірно 580,15 грн на погашення відсотків, указана сума коштів має бути зарахована в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту. 
Розмір щоденних відсотків, які мав сплачувати позичальник, у період з 20 липня по 02 серпня 2024 року становить 284,20 грн в день (1 % від суми боргу за тілом кредиту у 28 419,85 грн). 02 серпня 2024 року ОСОБА_1 сплачено в рахунок погашення відсотків за користування кредитом 4 663,96 грн, що повністю покрило наявну заборгованість в цій частині в сумі 3 978,80 грн. Оскільки позичальником внесено надмірно 685,16 грн на погашення відсотків, указана сума коштів має бути зарахована в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту. 
Розмір щоденних відсотків, які мав сплачувати позичальник, у період з 03 по 19 серпня 2024 року становить 277,35 грн в день (1 % від суми боргу за тілом кредиту у 27 734,69 грн). 19 серпня 2024 року ОСОБА_1 сплачено в рахунок погашення кредиту 471,93 грн та в рахунок погашення відсотків за користування кредитом 4 680,25 грн. Ураховуючи ці внесені відповідачем платежі, сума боргу за тілом кредиту з 20 серпня 2024 року зменшилась до 27 262,76 грн, тому розмір щоденних відсотків, які мав сплачувати позичальник, у період з 20 серпня по 20 грудня 2024 року становить 272,63 грн в день.
Таким чином, заборгованість за тілом кредиту у період з 05 по 09 липня 2024 року становить 20 000 грн, відповідно сума щоденних відсотків у цей період складає 200 грн (1 %). Заборгованість за тілом кредиту у період з 09 по 19 липня 2024 року становить 29 000 грн, відповідно сума щоденних відсотків у цей період складає 290 грн (1 %). З урахуванням здійсненої відповідачем проплати на погашення боргу за тілом кредиту та відсотками, заборгованість за тілом кредиту у період з 20 липня по 02 серпня 2024 року складає 28 419,85 грн, сума щоденних відсотків за цей період – 284,20 грн; заборгованість за тілом кредиту у період з 03 по 19 серпня 2024 року – 27 734,69 грн, сума щоденних відсотків за цей період – 277,35 грн; заборгованість за тілом кредиту у період з 20 серпня по 20 грудня 2024 року – 27 262,76 грн, сума щоденних відсотків за цей період – 272,63 грн. Після 20 грудня 2024 року (дати закінчення строку дії договору) відсотки за користування кредитом позивачем не нараховувалися.
Таким чином, станом на 22 квітня 2025 року у відповідача наявна заборгованість за тілом кредиту у сумі 27 262,76 грн, а за відсотками – 33 295,56 грн, що загалом становить 60 558,32 грн.
За змістом ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Оскаржуючи рішення суду, позивач не погодився з ним в частині зменшення розміру заборгованості за відсотками, у зв`язку з чим просив скасувати його в цій частині та задовольнити вимоги повністю. 
Не зважаючи на те, що судом першої інстанції невірно проведено розрахунок належного до стягнення розміру заборгованості, який за результатами апеляційного перегляду справи становить 60 558,32 грн, колегія суддів, беручи до уваги принцип заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius), який означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення, погоджується з висновком районного суду про необхідність стягнення з відповідача на користь ТОВ «Бізнес Позика» 66 178,71 грн заборгованості за кредитним договором.
Ураховуючи наведене вище у сукупності, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для часткового  задоволення позовних вимог ТОВ «Бізнес Позика». Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують і не дають підстав для скасування правильного по суті судового рішення, яке постановлено з дотриманням вимог закону.   
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, -

                                          У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» залишити без задоволення, а заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 02 вересня 2025 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ст. 389 ЦПК України.                  

Головуюча:                                                                Н.В. Шитченко  

          Судді:                                                               Н.В. Висоцька

                                                                                   О.Є. Мамонова