ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2026 р. 	Справа № 520/5378/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Жигилія С.П. , Макаренко Я.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.08.2025, головуючий суддя І інстанції: Шляхова О.М., м. Харків, повний текст складено 18.08.25 по справі № 520/5378/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Харківського обласного центру зайнятості   
про скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту – ОСОБА_1 , позивач) звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Харківського обласного центру зайнятості (далі – ХОЦЗ, відповідач), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд:
- визнати наказ № НТ240701 від 01.07.2024 про відмову у призначенні допомоги по безробіттю відповідно до частини 5 статті 22 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", частини 4 статті 35 Закону України "Про зайнятість населення" Харківської філії Харківського обласного центру зайнятості протиправним та таким, що суперечить статті 3, частині 3 статті 46 Конституції України;
- зобов`язати Харківський обласний центр зайнятості поновити ОСОБА_1 у статусі відповідно до частини 4 статті 22 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та частини 1, 4 статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" для осіб передпенсійного віку за два роки до досягнення відповідного віку та за наявності необхідного для призначення пенсії за віком страхового стажу з відшкодуванням призначеної допомоги по безробіттю, з 01.07.2024 по теперішній час, відповідно до частини 3 статті 46 Конституції України.
В обґрунтування позовних вимог зазначила про протиправність наказу № НТ240701 від 01.07.2024 (далі – Наказ № НТ240701), яким відмовлено у призначенні позивачу допомоги по безробіттю, оскільки відповідачем не враховано те, що дворічний строк виплати допомоги по безробіттю сплив ще в грудні 2022 року, а тому позивач і не зверталась в межах цього періоду за допомогою, що було розцінене відповідачем як підстава для відмови у відповідності до приписів частини 5 статті 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 2 березня 2000 року № 1533-III (далі – Закон № 1533-III).
Зауважила, що не отримувала жодних направлень на навчання від відповідача на виконання вимог частини 4 статті 35 Закону України «Про зайнятість населення» від 5 липня 2012 року № 5067-VI (далі – Закон № 5067- VI) для збереження виплати допомоги по безробіттю у розмірах і в строки, що встановлені відповідно до законодавства, та не відмовлялась від працевлаштування після проходження професійного навчання, що дозволило б відповідачу позбавити ОСОБА_1 права на отримання соціальних послуг.
Крім того, зазначила, що до дати звернення до суду з цим позовом не отримувала від ХОЦЗ жодних роз`яснень та доказів щодо правомірності підстав прийняття наказу № НТ240701.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18.08.2025 у справі № 520/5378/25 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Харківського обласного центру зайнятості (вул. Громадського Олега, буд. 1-а, Харків, 61068, код ЄДРПОУ 03491277) про скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії – відмовлено.
Позивач, не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність, необґрунтованість, неповне з`ясування обставин у справі, неумотивованість та порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.08.2025 у справі № 520/5378/25 та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Постановити окрему ухвалу щодо допущення судом нижчої інстанції в особі судді Шляхової О. М. неправильного застосування норм матеріального права та грубого порушення норм процесуального права, яке стало підставою для дискримінаційних дій відносно позивача на користь відповідача та намагання виправдати дії посадових осіб Харківського обласного центру зайнятості, що мають кримінально – корупційну складову, з направленням окремої ухвали до Вищої ради правосуддя.
Постановити окрему ухвалу стосовно порушення законодавства посадовими особами Харківського обласного центру зайнятості, яке містить ознаки кримінального правопорушення – фальсифікації та підробки документів, зловживання службовим становищем, з направленням її до органу досудового розслідування.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначила, що при вирішенні спірних правовідносин, судом першої інстанції безпідставно покладено обов`язок доведення протиправності прийнятого відповідачем рішення на позивача та без жодних обґрунтувань надано перевагу позиції відповідача, яка не відповідає приписам чинного законодавства.
Стверджувала про ігнорування судом першої інстанції обставин того, що час перебування позивача на реєстрації в ХОЦЗ припав на період встановленого в Україні карантину, що зумовило закриття підприємств, скорочення ФОП, а згодом на період військового стану, у який позивач займалась волонтерством, відвідувала державні установи, правоохоронні органи та суди, що свідчить про незаконність та необґрунтованість відмови ОСОБА_1 у призначенні допомоги по безробіттю, яка є єдиним джерелом існування для позивача в умовах військового часу.
Наполягала, що відповідач навмисно вводить суд в оману, стверджуючи, що позивач вимагає допомоги по безробіттю за 2020 - 2022 роки, а суд першої інстанції, не врахувавши доводи позовної заяви, став на бік ІНФОРМАЦІЯ_1 , не зважаючи на те, що вимоги позивача стосуються періоду з 01.07.2024 по теперішній час.
Крім того, зауважила, що відзив на позовну заяву був надісланий до суду першої інстанції, однак без направлення його позивачу, що унеможливило своєчасне ознайомлення з його змістом ОСОБА_1 .
В іншій частині зміст апеляційної скарги є аналогічним змісту позовної заяви.
У надісланому до суду апеляційної інстанції відзиві на апеляційну скаргу, відповідач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.08.2025 у справі № 520/5378/25 - без змін.
В обґрунтування відзиву зазначив про правомірність прийнятої відповідачем відмови у виплаті ОСОБА_1 допомоги по безробіттю, оскільки ОСОБА_1 під час попередньої реєстрації використала право на допомогу по безробіттю у повному обсязі, після чого не працевлаштувалася та не набула страхового стажу.
Пояснив, що реєстрацію як безробітної позивачу припинено з 11.12.2021 у зв`язку з невідвідуванням центру зайнятості протягом 30 робочих днів та не підтвердженням протягом цього періоду наміру перебувати у статусі зареєстрованої безробітної.
У черговий раз із заявою про надання (поновлення) статусу безробітного ОСОБА_1 звернулася до Харківської філії Харківського обласного центру зайнятості лише 27.06.2024 (після закінчення визначеного частиною 5 статті 22 Закону № 1533-ІІІ дворічного періоду, в межах якого виплачується допомога по безробіттю - з 02.12.2020 по 02.12.2022), однак позивач не працювала та страхові внески за неї не сплачувались.
Стверджував, що у зв`язку використанням ОСОБА_1 права на допомогу по безробіттю в межах дворічного періоду, вона може набути право на допомогу по безробіттю на наступний дворічний період лише за умови її реєстрації як безробітної після працевлаштування, чого у спірних правовідносинах не відбулося.
З огляду на викладене, переконував, що Харківською філією Харківського обласного центру зайнятості правомірно прийнято Наказ № НТ240701 щодо відмови у призначенні допомоги по безробіттю.
У надісланих до суду апеляційної інстанції письмових поясненнях, позивач підтримала правову позицію, викладену у позовній заяві та апеляційній скарзі, та додатково зазначила, що Наказ № НТ240701 прийнятий на підставі хибних даних, які не відображають загального трудового стажу позивача з 1983 року, а відповідачем не враховано обставини ускладненого процесу працевлаштування у період дії карантину та в умовах військового стану.
Вважала відзив на апеляційну скаргу таким, що спрямований на введення суду в оману та відволікання від факту порушення прав позивача, гарантованих їй Конституцією.
В іншій частині зміст письмових пояснень відповідає змісту позовної заяви та апеляційної скарги.
У надісланій до суду апеляційної інстанції заяві позивач просила не брати до уваги наданий до матеріалів справи відзив на апеляційну скаргу, оскільки вказаний документ підписано неуповноваженою на вчинення таких дій особою – ОСОБА_2 з огляду на строк дії сертифікату ЕЦП, що підтверджував процесуальну дієздатність керівника ХОЦЗ Котукова О. А. на видачу доручення на вказану особу, який сплив у червні 2024 року.
Клопотала винести відповідну ухвалу стосовно ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на підставі статті 383 КАС України з направленням її до правоохоронних органів.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 наказом від 02.12.2020 № НТ201202 надано статус безробітної з 02.12.2020 відповідно до статті 43 Закону № 5067-VI.
Наказом від 02.12.2020 № НТ201202 ОСОБА_1 призначена допомога по безробіттю без урахування страхового стажу відповідно до частин другої та четвертої статті 22, частини третьої статті 23 Закону № 1533-ІІІ з 02.12.2020 по 26.11.2021 та розпочато виплату допомоги по безробіттю з 02.12.2020.
На підставі наказу від 30.11.2021 № НТ211130 виплату допомоги припинено з 27.11.2021 у зв`язку із закінченням строку виплати відповідно до пункту 12 частини першої статті 31 Закону №1533-ІІІ. Реєстрацію як безробітної припинено з 11.12.2021 у зв`язку з невідвідуванням центру зайнятості протягом 30 робочих днів та непідтвердженням протягом цього періоду наміру перебувати у статусі зареєстрованої безробітної.
27.06.2024 позивач звернулася до Харківської філії Харківського обласного центру зайнятості після закінчення дворічного періоду, в межах якого виплачується допомога по безробіттю - з 02.12.2020 по 02.12.2022.
Наказом від 01.07.2024 № НТ240701 позивачу поновлено статус безробітної та відповідно до частини п`ятої статті 22 Закону № 1533-ІІІ відмовлено у призначенні допомоги по безробіттю, оскільки ОСОБА_1 під час попередньої реєстрації використала право на допомогу по безробіттю у повному обсязі, не працевлаштувалася та не набула страхового стажу.
Не погодившись з вищевказаною відмовою, позивач звернулася до суду з цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості доводів позивача, оскільки ОСОБА_1 використано право на отримання допомоги по безробіттю в межах дворічного періоду, після чого вона не працевлаштувалася та не набула необхідного стажу, а відтак не набула і права на виплату допомоги по безробіттю.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційних скарг, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 9 Закону № 5067-VI, кожен має право на соціальний захист у разі настання безробіття, що реалізується шляхом: 1) участі в загальнообов`язковому державному соціальному страхуванні на випадок безробіття, яке передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття; 2) надання безоплатних соціальних послуг, зокрема, інформаційно-консультаційних та профорієнтаційних, професійної підготовки, перепідготовки, підвищення кваліфікації з урахуванням попиту на ринку праці, сприяння у працевлаштуванні, зокрема, шляхом фінансової підтримки самозайнятості та реалізації підприємницької ініціативи відповідно до законодавства; 3) надання особливих гарантій працівникам, які втратили роботу у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці; 4) надання додаткової гарантії зайнятості окремим категоріям населення, які не здатні на рівних умовах конкурувати на ринку праці.
Згідно із приписами частин 1, 2 статті 43 Закону № 5067-VI, статусу безробітного може набути, зокрема, особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи.
Статус безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування.
Порядок реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, визначається Кабінетом Міністрів України.
За змістом частин 1 та 2 статті 44 Закону № 5067-VI, зареєстровані безробітні мають право на:
1) безоплатне одержання від територіальних органів центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції:
послуг з пошуку підходящої роботи та сприяння у працевлаштуванні, в тому числі на громадські та інші роботи тимчасового характеру;
консультаційних, інформаційних та профорієнтаційних послуг з метою обрання або зміни виду діяльності (професії);
інформації про свої права та обов`язки як безробітного;
відомостей про себе, які містяться в Єдиній інформаційно-аналітичній системі;
2) матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та цього Закону;
3) збереження права на виплату допомоги по безробіттю на період участі у громадських та інших роботах тимчасового характеру (тривалістю до 180 днів, зокрема у разі заміщення тимчасово відсутнього працівника) у розмірах, встановлених до укладення ними строкового трудового договору на участь у таких роботах;
4) оскарження, у тому числі до суду, дій або бездіяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, їх посадових осіб, що призвели до порушення прав щодо зайнятості особи.
Зареєстровані безробітні зобов`язані:
1) самостійно або за сприяння територіальних органів центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, здійснювати активний пошук роботи, який полягає у вжитті цілеспрямованих заходів до працевлаштування, зокрема взяття участі у конкурсних доборах роботодавців;
2) відвідувати територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, в якому він зареєстрований як безробітний у визначений і погоджений з ним час, але не рідше ніж один раз на тридцять календарних днів;
3) дотримуватися письмових індивідуальних рекомендацій щодо сприяння працевлаштуванню, зокрема брати участь у заходах, пов`язаних із сприянням забезпеченню зайнятості населення;
4) інформувати територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, протягом трьох робочих днів про обставини припинення реєстрації, визначені у частині першій статті 45 цього Закону.
Відповідальність за достовірність поданих до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, даних та документів, на підставі яких приймається рішення щодо реєстрації безробітного та призначення матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, покладається на зареєстрованого безробітного (частина 3 статті 44 Закону № 5067-VI).
Відповідно до частини 1 статті 22 Закону № 1533-ІІІ (в редакції, чинній на час звернення позивача з заявою про поновлення статусу безробітного та виплату допомоги по безробіттю), право на допомогу по безробіттю залежно від страхового стажу мають застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, страховий стаж яких протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, становить не менше ніж шість місяців за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Право на допомогу по безробіттю зберігається у разі настання перерви страхового стажу з поважних причин, якщо особа протягом місяця після закінчення цієї перерви зареєструвалась в установленому порядку в державній службі зайнятості як безробітна.
Поважними причинами є:
навчання у закладах професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, клінічній ординатурі, асистентурі-стажуванні, аспірантурі, докторантурі з денною або дуальною формою здобуття освіти;
строкова військова служба;
здійснення догляду непрацюючою працездатною особою за особою з інвалідністю I групи або дитиною з інвалідністю віком до 18 років, а також за пенсіонером, який за експертним медичним висновком потребує постійного стороннього догляду;
періоди зайнятості на тимчасово окупованій території України чи в районах проведення антитерористичної операції та здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування не підтверджуються сплатою єдиного внеску;
інші поважні причини, передбачені законодавством України.
Згідно з частинами 4, 5 вказаної норми, загальна тривалість виплати допомоги по безробіттю не може перевищувати 360 календарних днів протягом двох років.
У разі чергового визнання в установленому порядку застрахованої особи безробітною у межах двох років, протягом яких виплачується допомога по безробіттю, тривалість її виплати враховується сумарно.
Пунктом 13 «Порядку надання допомоги по безробіттю», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.03.2022 № 735 (далі – Порядок № 735) передбачено, що виплата допомоги по безробіттю призначається в межах дворічного періоду з урахуванням продовженого періоду на строк дії поважної причини, визначеної ч. 1 ст. 22 Закону.
У межах дворічного періоду кількість днів виплаченої допомоги по безробіттю враховується сумарно за всіма випадками реєстрації (перереєстрації) безробітного, передбаченої пунктами 18 і 19 цього Порядку.
У разі повторної реєстрації безробітного в межах дворічного періоду йому виплачується допомога по безробіттю, що дорівнює залишку днів від загальної тривалості допомоги по безробіттю.
У разі коли особою використано право на допомогу по безробіттю в межах дворічного періоду, на наступний дворічний період особа набуде право на допомогу по безробіттю за умови її повторної реєстрації як безробітної після працевлаштування та набуття страхового стажу.
За змістом пунктів 18 та 19 Порядку № 735 тривалість виплати допомоги по безробіттю скорочується на строк 90 календарних днів у разі звільнення з останнього місця роботи чи служби:
1) за власним бажанням без поважних причин (з дня призначення допомоги по безробіттю);
2) за угодою сторін або з підстав, передбачених пунктом 7 частини першої статті 36, пунктами 3, 4, 7 та 8 частини першої статті 40, статтями 41 (крім пункту 5 частини першої) та статтею 45 Кодексу законів про працю України, а також з аналогічних підстав, визначених іншими законами України, наслідком яких є притягнення особи до дисциплінарної, адміністративної, кримінальної відповідальності (з 271-го календарного дня, особам передпенсійного віку - з 631 календарного дня після призначення допомоги по безробіттю).
Тривалість виплати допомоги по безробіттю скорочується на строк до 90 календарних днів у разі недотримання рекомендацій щодо сприяння працевлаштуванню, а саме:
1) невідвідування безробітним без поважних причин центру зайнятості, в якому він зареєстрований, у визначений і погоджений з ним день та час (з дня невідвідування);
2) непідтвердження без поважних причин будь-якими засобами комунікації, у тому числі електронними, наміру перебування у статусі зареєстрованого безробітного під час надзвичайного або воєнного стану, карантину, у разі виникнення надзвичайної ситуації (з дня непідтвердження);
3) невідвідування без поважних причин роботодавця протягом семи календарних днів відповідно до виданого направлення на працевлаштування на підходящу роботу (з восьмого дня невідвідування роботодавця);
4) відмови від проходження професійного навчання у випадках, передбачених частиною другою статті 46 Закону України Про зайнятість населення;
5) припинення без поважних причин професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації за направленням центру зайнятості;
6) порушення без поважних причин строку відвідування центру зайнятості після закінчення професійного навчання за направленням центру зайнятості (з дня призначеного відвідування з урахуванням часу на проїзд, що підтверджується документально);
7) невиконання заходів, визначених індивідуальним планом працевлаштування.
У разі недотримання рекомендацій щодо сприяння працевлаштуванню, визначених індивідуальним планом працевлаштування протягом семи днів з дня реєстрації безробітного або в період скорочення (відкладення) допомоги по безробіттю, тривалість виплати допомоги по безробіттю скорочується з дня її призначення або з наступного після закінчення строку діючого скорочення (відкладення).
У разі підтвердження в установленому порядку поважних причин невиконання заходів, визначених індивідуальним планом працевлаштування, порушення строку відвідування роботодавця, центру зайнятості, порушення строку підтвердження наміру перебування у статусі зареєстрованого безробітного або припинення професійного навчання за направленням центру зайнятості та відвідування центру зайнятості на наступний день після закінчення таких причин рішення про скорочення допомоги по безробіттю скасовується.
Поважними причинами є хвороба безробітного, смерть членів його сім`ї та родичів, догляд за хворою дитиною віком до 14 років, відвідування закладів охорони здоров`я, судових та правоохоронних органів, центрів комплектування та соціальної підтримки, інших державних установ та інші обставини, які об`єктивно унеможливлюють відвідування центру зайнятості, що підтверджується відповідними документами.
Якщо з причин, зазначених у підпунктах 1-7 цього пункту, виплата допомоги по безробіттю скорочується вперше, строк скорочення становить 15 календарних днів. У кожному наступному разі строк скорочення збільшується на 15 календарних днів та не може становити більш як 90 календарних днів. У разі наступної реєстрації після працевлаштування та набуття страхового стажу строк скорочення починається з 15 календарних днів.
Так, у спірних правовідносинах позивач звернулася до центру зайнятості 27.06.2024 та з цієї дати їй поновлено статус безробітної. Однак, згідно з Наказом № НТ240701, ОСОБА_1 відмовлено у призначенні допомоги по безробіттю з посиланням на частину 5 статті 22 Закону № 1533-ІІІ, та частину 4 статті 35 Закону № 5067-VI.
З приводу обрання в якості відмови у призначення спірної виплати частини 4 статті 35 Закону № 5067-VI, колегія суддів зазначає наступне. 
Так, за змістом приписів частини 4 статті 35 Закону № 5067-VI за безробітним, який проходить професійне навчання за направленням територіальних органів центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, зберігається виплата допомоги по безробіттю у розмірах і в строки, що встановлені відповідно до законодавства.
У разі відмови зареєстрованого безробітного після проходження ним професійного навчання за кошти Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття від працевлаштування за направленням територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, або від реєстрації підприємницької діяльності така особа не має права на отримання соціальних послуг (крім інформаційних, консультаційних та послуг із працевлаштування) та матеріального забезпечення відповідно до цього Закону та Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" протягом 12 місяців.
Разом з цим, колегією суддів встановлено, що відповідачем не надано до матеріалів справи доказів існування у спірних правовідносинах обставин, визначених у частині 4 статті 35 Закону № 5067-VI, на які посилається ІНФОРМАЦІЯ_1 в оскаржуваній відмові, зокрема, щодо направлення позивача на проходження професійного навчання та її відмови від подальшого працевлаштування за направленням територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, або від реєстрації підприємницької діяльності.
Враховуючи, що відповідачем жодним чином не обґрунтовано застосування до позивача приписів частини 4 статті 35 Закону № 5067-VI в якості однієї з підстав для відмови ОСОБА_1 у призначенні допомоги по безробіттю, колегія суддів вважає, що таке рішення відповідача не може вважатися вмотивованим.
Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно з положеннями статті 9 Конституції України та статтями 17, частиною п`ятою статті 19 Закону України від 23.02.2006 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.
Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнійший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява 33202/96, п. 120, ECHR 2000, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява 55555/08, п. 74, від 20.05.2010, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява 36900/03, п. 37, від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.
З огляду на зміст оскаржуваної відмови, оформленої Наказом № НТ240701, колегія суддів вважає, що така прийнята з порушенням принципу "належного урядування" та не у передбачений законом спосіб, що є підставою для визнання її протиправною та скасування.
При цьому, колегія суддів не надає оцінку наявності чи відсутності підстав для призначення позивачу допомоги по безробіттю з 01.07.2024, оскільки відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не було розглянуто у встановлений законом спосіб подану ОСОБА_1 заяву.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.
На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Частиною 1 статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Згідно з вимогами частини 1статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Отже, особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб`єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач. Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.
Тобто, в розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб підлягає захисту у разі встановленням судом факту їх порушення.
Верховний Суд України, розглядаючи справу № 21-438а12, у своїй постанові від 26 березня 2013 року дійшов до висновку про те, що відповідно до ч. 1 статті 2, п. п. 6, 8 ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст.6 КАС України, предметом захисту в адміністративному судочинстві є саме порушені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або їхніх посадових чи службових осіб права та інтереси позивачів.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.
Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.
Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.
Враховуючи викладене, з огляду на встановлені у справі обставини, оскільки відповідач як суб`єкт владних повноважень у спірних відносинах не реалізував свої дискреційні повноваження, передбачені законодавством, колегія суддів вважає, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання Харківського обласного центру зайнятості повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.06.2024 про призначення/поновлення виплати допомоги по безробіттю у розмірі, передбаченому Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», з дня реєстрації/перереєстрації ОСОБА_1 як безробітної (з урахуванням Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні») та прийняти рішення по суті заявлених вимог із урахуванням висновків суду, викладених у даній постанові.
З огляду на вищевикладене, у задоволенні вимог про зобов`язання Харківського обласного центру зайнятості поновити ОСОБА_1 відповідно до частини 4 статті 22 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та частини 1, 4 статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" для осіб передпенсійного віку за два роки до досягнення відповідного віку та за наявності необхідного для призначення пенсії за віком страхового стажу з відшкодуванням призначеної допомоги по безробіттю, з 01.07.2024 по теперішній час, відповідно до частини 3 статті 46 Конституції України слід відмовити через їх передчасність.
Доводи ОСОБА_1 про не отримання нею відзиву на позовну заяву не свідчать про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки до відзиву відповідачем було долучено квитанцію Укрпошти з трек номером 6106810621901(а. с. 34) на підтвердження факту направлення вказаного документа ОСОБА_1 29.05.2025.
При цьому, рішення суду було ухвалено 18.08.2025, тобто у позивача було достатньо часу для підготовки відповіді на відзив. Не отримання нею вказаного процесуального документу за наявності доказів його направлення відповідачем не свідчить про порушення її прав як учасника судового процесу.
Щодо вимоги апелянта про винесення окремої ухвали відносно судді Харківського окружного адміністративного суду ОСОБА_4 з направленням її до Вищої ради правосуддя, а також відносно керівника ХОЦЗ ОСОБА_3 та представника відповідача ОСОБА_2 з направленням її до правоохоронних органів, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно зі статтею 324 КАС України суд апеляційної інстанції у випадках і в порядку, встановлених статтею 249 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.
Відповідно до частин 1, 3, 4, 6, 8 статті 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.
Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором. Окрема ухвала щодо прокурора або адвоката надсилається органу, до повноважень якого належить притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора або адвоката відповідно (частина третя статті 249 КАС України).
В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення.
Окрему ухвалу може бути винесено судом першої інстанції, судами апеляційної чи касаційної інстанцій.
Суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення. Такі самі повноваження має Велика Палата Верховного Суду щодо питань передачі справ на розгляд Великої Палати.
Отже, окрема ухвала має на меті усунення виявлених у процесі розгляду адміністративного позову порушень закону та є підставою для розгляду питання щодо відповідальності винних осіб.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що окрема ухвала - це рішення, яким суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону, причини та умови, що сприяли вчиненню порушення. Окрема ухвала є формою профілактичного впливу судів на правопорушників.
Необхідність її винесення зумовлена завданнями адміністративного судочинства - захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень органів державної влади, місцевого самоврядування, їхніх посадових, службових осіб у процесі здійснення ними управлінських функцій.
Враховуючи вище зазначені правові норми та результати апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для винесення окремої ухвали відносно вище перелічених осіб, а тому відповідні клопотання ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Суд, у цій справі, також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що покладенві в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Згідно з частиною 2 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини у справі, що призвело до помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.08.2025 по справі № 520/5378/25 підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позову.
З огляду на звільнення позивача від сплати судового збору, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ч. 4 ст. 229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,- 

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.08.2025 по справі № 520/5378/25 - скасувати.
Прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Харківського обласного центру зайнятості – задовольнити частково.
Визнати протиправною та скасувати відмову Харківського обласного центру зайнятості у призначенні допомоги по безробіттю ОСОБА_1 , оформлену наказом № НТ240701 від 01.07.2024.
Зобов`язати Харківський обласний центр зайнятості (61068, вул. Громадського Олега, буд. 1-а, Харків, код ЄДРПОУ 03491277) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_1 ) від 27.06.2024 про призначення/поновлення виплати допомоги по безробіттю у розмірі, передбаченому Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», з дня реєстрації/перереєстрації ОСОБА_1 як безробітної (з урахуванням Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні») та прийняти рішення по суті заявлених вимог із урахуванням висновків суду, викладених у даній постанові.
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова 	
Судді	   	С.П. Жигилій   Я.М. Макаренко