ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9719/25 Справа № 177/2360/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Данилюк Т. М. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2025 року                                                                 м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Свистунової О.В.,
суддів: Пищиди М.М., Макарова М.О.,
за участю секретаря – Піменової М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 17 липня 2025 року 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог – Вільногірський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про виключення запису про батька з актового запису про народження дитини та припинення стягнення аліментів на утримання доньки, –                                            

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2024 року  ОСОБА_1 звернувся до Вільногірського міського суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог – Вільногірський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про виключення запису про батька з актового запису про народження дитини та припинення стягнення аліментів на утримання донькидо ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог – Вільногірський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про виключення запису про батька з актового запису про народження дитини та припинення стягнення аліментів на утримання доньки.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_2 народилась донька - ОСОБА_3 . Та згодом - 07.02.2021 ним було визнано батьківство щодо дитини.

       Вільногірським міським судом Дніпропетровської області від 04.07.2024 видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини його заробітку доходу, але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 03.07.2024 і до досягнення дитиною повноліття.
       Позивач та відповідач не підтримують сімейні відносини, дитина проживає з відповідачкою. Крім того, позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5 .
       Згодом після аналізу їх відносин і стосунків з відповідачкою, порівняння часу її вагітності і народження дитини, роботи і їх дійсного спільного мешкання, позивачу достеменно стало відомо, що він не є батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       Позивач почав з`ясовувати вказане питання і переконався, що не є біологічним батьком вказаної дитини і це не є наслідком випадкового збігу генетичних ознак у осіб, що не мають родинних зв`язків, про вказане є докази, але він готовий і на експертизу, проте відповідачка не бажає проводити генетичну експертизу.
       Враховуючи вищевикладене, просив суд виключити запис про ОСОБА_1 , як батька, з актового запису № 121 від 10.07.2015 про народження ОСОБА_4 , вчиненого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по П`ятихатському району та місту Вільногірськ Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро); припинити стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_4 , що стягуються відповідно до судового наказу Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 04.07.2024; звільнити ОСОБА_1 від сплати аліментів на утримання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнутих судовим наказом Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 07.07.2024 в подальшому та від стягнення нарахованої заборгованості по аліментах по виконавчому провадженню.
Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 17 липня 2025 року у задоволенні позову - відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

       У відзиві відповідач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін.
       Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Дніпровського апеляційного суду від 22.08.2025 року визначено склад колегії суддів під головуванням судді Свистунової О.В., суддів учасників колегії: Макарова М.О., Єлізаренко І.А.
       Розпорядженням керівника апарату Дніпровського апеляційного суду від 14.11.2025 року №3119 призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи у зв`язку із звільненням ОСОБА_6 з посади судді.
       Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Дніпровського апеляційного суду від 20.11.2025 року визначено склад колегії суддів під головуванням судді Свистунової О.В., суддів учасників колегії: Макарова М.О., Пищиди М.М.
Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про отримання документів в Електронному суді.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_1 , виданого 17.02.2021 відділом державної реєстрації актів цивільного стану по П`ятихатському району та місту Вільногірську Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батьками записані - позивач  ОСОБА_1 , матір`ю ОСОБА_2 (а.с.10).

       Факт знаходження  ОСОБА_1  в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 з 11.01.2023, підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого Вільногірським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (а.с.9).
       Відповідно до копії судового наказу від 04.07.2024, виданого Вільногірським міським судом Дніпропетровської області (справа ЄУН 174/820/24, н/п 2-н/174/127/2024), з позивача ОСОБА_1 стягнуто на користь відповідачки аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмір частини його заробітку (доходу), щомісячно (а.с.13).
       21.01.2025 до суду першої інстанції надійшло клопотання позивача про призначення судово-молекулярної експертизи, яке в подальшому, судом було залишено без розгляду, оскільки, учасники процесу не заперечували факту того, що позивач –  ОСОБА_1  не є біологічним батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому у відповідності до вимог ч.1 ст.82 ЦПК Україна, ця обставина не підлягає доказуванню під час розгляду даного спору.
       В свою чергу, суд наголошує, що факт про те, що позивач не є біологічним батьком дитини, не є підставою для виключення його з актового запису про народження дитини.
       Оскільки, відповідно до ч.5 ст.136 СК України, не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої статті 123 цього Кодексу.
       Так, у пунктах 43,44 постанови Верховного Суду від 19 червня 2024 року у справі № 940/919/22 зазначено «У частині п`ятій статті 136 СК закріплене правило, згідно з яким, якщо особа визнала своє батьківство, завідомо знаючи, що вона не є батьком дитини, то оспорювати такий запис вона не може, оскільки ніякого порушення її прав не було - подаючи заяву про визнання свого батьківства, вона сама бажала, щоб такий запис був здійснений органами РАЦС. Зазначена норма спрямована на захист законних інтересів дитини. Вважається, що при прийнятті рішення про «оформлення» свого батьківства чоловік враховував усі можливі правові наслідки для себе, навіть з урахуванням того, що фактично батьком дитини є інша особа. Саме тому довільна зміна ним у майбутньому початкового рішення чи відзив поданої заяви до органу РАЦС про встановлення батьківства після його державної реєстрації не допускається».
       Аналогічний висновок і зроблено у постанові Верховного Суду 21 січня 2025 року у справі № 216/3526/16-ц, де зазначено наступне: «У частинах першій-другій статті 136 СК України визначено, що особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дичини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої статті 123 цього Кодексу (частина п`ята статті 136 СК України). Зазначена норма спрямована на захист законних інтересів дитини. Вважається, що під час прийняття рішення про «оформлення» свого батьківства чоловік враховував усі можливі правові наслідки для себе, навіть з урахуванням того, що фактично батьком дитини є інша особа. Саме тому довільна зміна ним у майбутньому початкового рішення чи відзив поданої заяви до органу РАЦС про встановлення батьківства після його державної реєстрації не допускається. Водночас законодавець не виключає право особи, записаної батьком дитини за її заявою про встановлення батьківства, оспорювати здійснений органом РАЦС запис за мотивами порушення волевиявлення (наприклад, якщо заява про встановлення батьківства була подана під впливом погрози, насильства тощо).
       Верховний Суд в постанові від 27 жовтня 2020 року в справі № 172/125/19 наголосив, що оскільки у спорах про виключення з актових записів відомостей про батьківство зачіпаються права не лише сторін спору, а й дитини, то відповідно до частини першої, другої статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Отже, під час вирішення справ про оспорювання батьківства суди повинні керуватися найкращими інтересами дитини, забезпечуючи баланс між інтересами дитини та сторін у справі.
       Суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що в даному випадку, доказуванню підлягає чи достеменно знав  ОСОБА_1 , про те, що він не є біологічним батьком дитини та чи добровільно подав заяву до органу державної реєстрації актів цивільного стану про внесення відомостей про його як батька.
       Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що у момент реєстрації себе батьком дитини, апелянт  ОСОБА_1  не був обізнаний про те, що він не є її біологічним батьком. 
       Так, у суді першої інстанції були допитані свідки.
       Допитаний в якості свідка позивач –  ОСОБА_1  суду пояснив, що з відповідачкою знайомі ще з дитинства. У період з червня 2014 року по 2019 рік проживав в іншому місті та до 2019 року перебував у зареєстрованому шлюбі однак, іноді їздив до м. Вільногірськ до сім`ї. Восени 2014 року, в черговий раз приїхав в м. Вільногірськ та в нічному клубі зустрів відповідачку і в той день між ними сталася інтимна близькість, проте, він не придав цьому значення. В червні 2019, в переддень свого дня народження, він повернувся для постійного проживання до м. Вільногірськ. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 святкував свій день народження і йому зателефонував двоюрідний брат, який повідомив, що з ним хоче поспілкуватися дівчина, проте не сказав хто саме. В цей же день вони зустрілися з братом та виявилося, що у цьому ж місці в когось також день народження і вони об`єдналися компаніями для продовження святкування. На цьому святі була присутня і відповідача, яка і була тією дівчиною про яку говорив брат. В ході приватної бесіди в той вечір вона повідомила ОСОБА_1 , що в нього є донька, що вона завагітніла восени 2014 року і це його дитина. Невдовзі після цього він запропонував їй зустрітися, познайомитися з дитиною та після зустрічі був впевнений, що це дійсно його дитина, оскільки вона була схожа на нього. Згодом, запропонував їй проживати разом та з її дітьми, а через деякий час - подати заяву до органів РАЦС про визнання батьківства, проте, відповідачка не одразу погодилася, але будучи переконаним, що він дійсно є біологічним батьком дитини, 17.02.2021 визнав батьківство відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак, згодом, під час спільного проживання, в ході сварки відповідачка сказала, що донька не його. Аліменти на утримання дитини платив добровільно. Однак, коли через три роки - в 2023 році, він познайомився з ОСОБА_8 та зрозумів що дитина ОСОБА_9 , він перестав платити аліменти.
       Свідок ОСОБА_10 , в судовому засіданні пояснила, що в 2020 познайомилася з ОСОБА_11 , а потім з ОСОБА_12 , почали дружити сім`ями. У ОСОБА_13 на той час було троє дітей, у ОСОБА_12 дітей не було. До дітей ОСОБА_14 він відносився добре. Коли ОСОБА_12 визнавав батьківство щодо ОСОБА_15 , то ОСОБА_16 говорила, що він є її батьком. ОСОБА_17 називала його батьком постійно. До 2022 року спілкувались з ОСОБА_11 , однак потім по особистим причинам перестали спілкуватись. Як їй відомо на теперішній час ОСОБА_12 з ОСОБА_11 не бачиться. Знає, що ОСОБА_12 з ОСОБА_11 знайомі з дитинства, вона була закохана в нього.
       Свідок ОСОБА_5 , яка є дружиною позивача, зазначала, що вони з ОСОБА_12 в шлюбі з 2023 року, до того два місяці проживали разом. Вона знала, що у нього є донька ОСОБА_18 семи років, яка проживає разом з мамою ОСОБА_11 . Дівчинка гостювала в них на вихідні, інколи водили її в школу. Відносини ОСОБА_12 з донькою були дуже добрі, вона називала його батьком (папуля). Зараз вони не спілкуються, так як взимку 2023 року ОСОБА_12 зателефонувала ОСОБА_18 та плачучи запитала чи це правда, що він не її батько. Він поїхав до неї, щоб її заспокоїти. Одного разу він зустрів ОСОБА_19 з ОСОБА_18 в магазині, однак ОСОБА_16 не дала їм поспілкуватися. Як говорив ОСОБА_12 , дитина народилася слабкою.
       Свідок ОСОБА_20 , в судовому засіданні пояснила, що з ОСОБА_12 знайомий з 2000 року, а з ОСОБА_11 з 2020 року. В 2020 році ОСОБА_12 приїхав з Польщі, запросив їх в гості. В цей час йому подзвонила ОСОБА_16 , він пішов до неї. Приблизно через два тижні він дізнався, що ОСОБА_12 живе з нею, вони познайомились та стали дружити сім`ями. У ОСОБА_13 було троє дітей, згодом дізнався, що батьком двох дітей є ОСОБА_21 , а ОСОБА_15 - ОСОБА_12 , на той момент дитині було приблизно три роки. У них були гарні відносини, вона його називала батьком. В 2022 року дізнався, що дитина не ОСОБА_12 , у них постійно були скандали при яких ОСОБА_16 говорила, що це не його дитина.
       Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що покази свідків позивача, не можуть бути беззаперечним доказом того, що йому було не відомо, що ОСОБА_15 не його донька, оскільки одноголосно свідки зазначили, що їм було відомо, що у відповідачки троє своїх дітей. Проте, що ОСОБА_1 не є її біологічним батьком ОСОБА_15 , їм стало відомо лише у 2022 році, разом з тим при виникненні певних сумнівів щодо батьківства, ніхто не позбавляв права позивача провести генетичну експертизу для встановлення чи навпаки спростування факту рідства на той момент.
       Так, допитана в якості свідка відповідачка ОСОБА_2 пояснила суду, що фактично з 2007 по 2017 роки, вона проживала однією сім`ю без реєстрації шлюбу з громадянином ОСОБА_22 , від якого і народила трьох дітей, в тому числі доньку ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у відношенні якої вона була записана, як одинока матір відповідно до ч.1 ст.135 СК України. У 2019 році, вона зустрілася з позивачем та з яким стала проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу, з ними стали проживати і малолітні діти відповідачки, в тому числі і донька ОСОБА_18 . На початку 2021 року, позивач став її просити, щоб вони подали спільні заяви до органу ДРАЦС з метою визнання позивача батьком ОСОБА_15 (ст.ст.126,134 СК України). Вона спочатку не погоджувалася на це, посилаючись на те, що позивач достовірно знає, що він не є батьком цієї дитини, а дитина знає свого біологічного батька, на що позивач відповідав, що у нього не має дітей, що він любить ОСОБА_15 , як батько, а тому хоче, щоби його записали її батьком. В подальшому, вона погодилася на його пропозицію і в лютому 2021 року, ними була подана заява до органу ДРАЦС про визнання позивача батьком ОСОБА_15 . Через деякий час, вони перестала проживати з позивачем разом однією сім`ю і у 2022 році, він з власної ініціативи подав заяву за місцем свої роботи, щоб з нього відраховувалися кошти на її користь на утримання дитини. Згодом, вже судовим рішення з позивача було стягнуто аліменти на утримання доньки, що і слугувало підставою для його звернення до суду з цим позовом. Додатково зазначила, що перший раз вона вступила у статеві відносини з позивачем 15.06.2019, а тому позивач навіть теоретично не міг вважати себе батьком ОСОБА_18 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто, майже за чотири роки до того, як вони вперше вступили у статеві відносини.
       Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про те, що судом першої інстанції було помилково взято до уваги показання ОСОБА_2 як свідка, оскільки ОСОБА_2 є відповідачем по справі та очевидно зацікавлена в результаті розгляду даного спору. 
       Колегія звертає увагу, що крім показів ОСОБА_2 , факт того, що позивач достеменно знав, що ОСОБА_15 не його донька, добровільно подав заяву про внесення змін до актового запису та усвідомлював усі наслідки, які настануть чи можуть настати у результаті визнання батьківства ОСОБА_1 , підтверджено показами свідків, як були допитані безпосередньо в судовому засіданні, а саме: ОСОБА_23 та ОСОБА_24 (а.с.142-144), ОСОБА_25 (а.с.152-153).
       Відповідно до ст.136 СК України, особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини.
       У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження.
       Оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття.
       Не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої статті 123 цього Кодексу.
       До вимоги чоловіка про виключення запису про нього, як батька з актового запису про народження дитини позовна давність не застосовується.
       Згідно пункту 11 постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року, судам слід враховувати, що відповідно до ст.136 СК України оспорювання батьківства можливе тільки після реєстрації народження дитини і до досягнення нею повноліття, а в разі її смерті не допускається. Оспорити батьківство мають право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень (ст.136 СК України), шляхом пред`явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини, а також жінка, котра народила дитину в шлюбі (ст.138 СК України), звернувшись з позовом про виключення із цього запису відомостей про її чоловіка як батька дитини. Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини.
       Згідно до п.п.20 п.1 Розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року №52/2 з відповідними змінами, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану.
       Пунктами 2.13, 2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5 встановлено, що підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є: рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану.
       Відповідно до п.п.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991, та яка набула чинності для України 27.09.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
       Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Таким чином, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 з 2019 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. ОСОБА_2 має трьох неповнолітніх дітей. Батьком однієї з них - ОСОБА_26 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , записаний позивач ОСОБА_1 , на підставі поданої ним заяви про визнання батьківства. Саме на підставі цієї заяви, внесено зміни до актового запису про народження дитини та видано нове свідоцтво про народження. При цьому учасники процесу визнали і не заперечували той факт, що він не є її біологічним батьком дитини.
       Тому, на переконання колегії суддів, на момент внесення змін до актового запису про народження дитини щодо батька позивач знав, що він не є її біологічним батьком, що підтверджується актовим записом про народження дитини, в якому було зазначено зовсім інші відомості про батька, які повністю не співпадають з прізвищем, ім`ям та по батькові ОСОБА_1 , поданої ним заяви про визнання батьківства та пред`явлення даного позову після видачі судового наказу від 04.07.2024 року у справі № 174/820/24, яким стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , (інші дані відсутні) на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 03.07.2024 року і до досягнення дитиною повноліття (а. с. 13). 
       Доводи апелянта про те, що подаючи заяву про визнання батьківства, він вважав себе біологічним батьком дитини, колегія суддів відхиляє, як необгрунтовані, так як вони спростовується показами свідків: ОСОБА_2 , ОСОБА_25 , ОСОБА_23 та ОСОБА_24 , які зазначали, що батьком усіх трьох дітей був ОСОБА_27 , який помер, про що знав і позивач, якого неодноразово відмовляли від визнання батьківства. Заяву до органу державної реєстрації актів цивільного стану він подав добровільно, без будь-якого примусу при цьому усвідомлював усі наслідки, які можуть настати, а тому підстав для задоволення позову в частині виключення запису про батька з актового запису про народження дитини, апеляційний суд не вбачає.
       Отже, не зважаючи на доведений факт відсутності кровного споріднення між батьком та дитиною, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не доведено, що на момент реєстрації дитини він не знав, що не є її батьком. 
       Враховуючи, що під час вирішення справ про оспорювання батьківства суди повинні керуватися найкращими інтересами дитини, забезпечуючи баланс між інтересами дитини та сторін у справі, а позовні вимоги про звільнення позивача від сплати аліментів є похідними від позовної вимоги про виключення відомостей про батьківство позивача, то вони задоволенню не підлягають.
       Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить висновку, що перед тим як подати відповідну заяву, у позивача було достатньо часу, щоб врахувати всі можливі правові наслідки визнання батьківства як для себе так і для дитини, позивач достовірно знав, що він не є батьком дитини, при цьому проявив ініціативу особисто та хотів, щоб запис щодо батьківства ОСОБА_3 , був здійснений державними органами та він був записаний її батьком, а тому в силу вимог ч. 5 ст. 136 СК України він не вправі оспорювати запис про своє батьківство, оскільки зробив це добровільно і з власної волі.
       Суд звертає увагу на те, що положення ч.5 ст.136 СК України захищають законні інтереси дитини, а тому подальша зміна позивачем свого первинного рішення про визнання батьківства не допускається незалежно від мотивів такої зміни. Це відповідає принципу правової визначеності як складової верховенства права, що вимагає забезпечення стабільного правового становища дитини.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, –

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 17 липня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 02 грудня 2025 року.
Повний текст судового рішення складено 04 грудня 2025 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: М.М. Пищида

М.О. Макаров