П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/39460/25	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Коваля М.П.,
суддів – Джабурія О.В.,
– Вербицької Н.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу адвоката Магери Руслана Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2025 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,- 

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2025 року адвоката Магера Руслан Юрійович звернувся до Одеського окружного адміністративного суду в інтересах ОСОБА_1 з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд: 
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 01 квітня по 19 травня 2023 року, без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 перерахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення (щомісячні основні та додаткові види грошового забезпечення), грошову допомогу для оздоровлення, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, премію за період з 01 квітня по 19 травня 2023 року, з розрахунку розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, які розраховані шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня відповідного календарного року згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», з урахуванням раніше виплачених сум. 
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2025 року позовну заяву залишено без руху та зазначено про необхідність усунення недоліків шляхом надання до суду заяви про поновлення строку звернення до суду із вказаним позовом.
12 грудня 2025 року на виконання вимог ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2025 року представником позивача надано заяву про поновлення строку звернення до суду, обґрунтовану тим, що протягом 2023 року та до липня 2024 року позивач перебував на лікуванні, а з 24.03.2025 року відбуває покарання у вигляді позбавлення волі.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2025 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії повернуто позивачеві.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, адвоката Магера Руслан Юрійович звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою в інтересах ОСОБА_1 , в якій вказує, що судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, тому просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що позивач є особою з інвалідністю ІІ групи, набутою внаслідок поранення, отриманого під час захисту України від збройної агресії російської федерації. Апелянт вказує, що у результаті поранення позивач має суттєві обмеження у пересуванні, після звільнення з військової служби продовжує тривале лікування, а також перебуває у місцях позбавлення волі, що об`єктивно та незалежно від його волі унеможливило своєчасне звернення до суду за захистом порушених прав як військовослужбовця Збройних Сил України.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позивач проходив військову службу до 02.07.2024 року, тобто позов подано до суду із порушенням тримісячного строку. За висновками суду, зокрема безпідставними є посилання позивача на ненадання відповідачем інформації про нараховані йому суми грошового забезпечення, оскільки позивач не був позбавлений можливості дізнатися про порушення своїх прав станом на дату звільнення зі служби.
Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ч.ч. 3, 5 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Натомість, ч.2 ст.233 КЗпП України (в редакції до 19.07.2022 року) встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 і №9-рп/2013. Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення ч.2 ст.233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.
Верховний Суд, надаючи оцінку поняттям «грошова винагорода», «одноразова грошова допомога при звільненні» та «оплата праці» і «заробітна плата», які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, виснував, що вказані поняття є рівнозначними.
Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Законом №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
Системний аналіз приписів частини першої і другої статті 233 КЗпП України дозволяє дійти висновку, що законодавцем диференційовано строк звернення до суду з питань оплати праці в залежності від того, чи продовжує працівник виконання своїх трудових (посадових, службових обов`язків).
У даному випадку, позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 до 02.07.2024 року, у зв`язку із чим застосуванню в межах спірних правовідносин підлягає тримісячний строк, який обчислюється з моменту одержання позивачем письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
З урахуванням викладеного, колегія суддів критично оцінює висновки суду першої інстанції, що позивач не був позбавлений можливості дізнатися про порушення своїх прав станом на дату звільнення зі служби, оскільки вказані обставини є ґрунтовними виключно у випадку застосування приписів частини першої статті 233 КЗпП України, тобто якщо б позивач продовжував проходити військову службу.
Натомість, як свідчать обставини справи, на адресу Військової частини НОМЕР_1 надійшов адвокатський запит від 20.08.2025 року в інтересах ОСОБА_1 щодо виплати останньому додаткової винагороди, грошового забезпечення, а також з питань індексації грошового забезпечення з 09.05.2023 року по 02.07.2024 року.
Листом Військової частини НОМЕР_1 №839/8686 від 06.09.2025 року на адресу представника позивача було направлено, зокрема, довідку про нараховане та виплачене грошове забезпечення ОСОБА_1 .
Докази одержання позивачем письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні до моменту ознайомлення із доданою до відповіді на адвокатський запит довідкою в матеріалах справи відсутні.
Таким чином, позивач вважається ознайомленим із складом сум, нарахованих та виплачені йому при звільненні щонайменше з 06.09.2025 року, а тому звернувшись із адміністративним позовом 25.11.2025 року, не пропустив тримісячний строк звернення до суду, встановлений частиною другою статті 233 КЗпП України.
За таких обставин, висновки суду першої інстанції про пропуск позивачем строку звернення до суду є передчасними та ґрунтуються на неповному дослідженні обставин справи.
Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції).
Так у справі «Delcourt v. Belgium» (заява № N 2689/65) Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі – Конвенція), право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.
Згідно висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain» (заява №28090/95), «Beles and others v. the Czech Republic» (заява № 47273/99), «RTBF v. Belgium» (заява №50084/06).
У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.
Згідно вимог ст. 320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання. 
Відповідно до ч. 3 ст. 312 КАС України, у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду, справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції. 
Враховуючи вищевказане, колегія суддів дійшла висновку, що висновки суду першої інстанції про повернення позовної заяви ґрунтуються на неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи та порушенні норм процесуального права, а тому у відповідності до положень ст. 320 КАС України наявні підстави для задоволення апеляційної скарги, скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 311, 312, 317, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,- 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Магери Руслана Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2025 року – задовольнити. 
Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2025 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії – скасувати.
Справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії – направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: М. П. Коваль

Суддя: О.В. Джабурія

Суддя: Н.В. Вербицька