номер провадження справи 5/179/25

ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.12.2025 Справа № 908/3276/25
м. Запоріжжя Запорізької області 

Господарський суд Запорізької області у складі: судді Проскурякова К.В., при секретарі судового засідання Шельбухової В.О., розглянувши матеріали справи

За позовом: Виконавчого комітету Таврійської міської ради (вул. Франка Івана, буд.29, м. Таврійськ, Каховський район, Херсонська область, 74988; код ЄДРПОУ 21296418) 
До відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Інкам Фінанс” (вул.Каховська, буд. 11-А, каб. № 8, м. Запоріжжя, 69096; код ЄДРПОУ 40308189)
про стягнення 69 510,31 грн.

Без виклику представників сторін

СУТНІСТЬ СПОРУ:

27.10.2025 до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Виконавчого комітету Таврійської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю “Інкам Фінанс” про стягнення 69 510,31 грн. 
27.10.2025 автоматизованою системою документообігу господарського суду Запорізької області здійснено автоматичний розподіл судової справи між суддями, справу №908/3276/25 розподілено судді Проскурякову К.В.
Ухвалою суду від 28.10.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 908/3276/25 в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та без повідомлення (виклику) учасників справи. Присвоєно справі номер провадження – 5/179/25 та вирішено розгляд справи по суті розпочати з 25.11.2025.
29.12.2025 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Згідно з ч. 13 ст. 8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 3 ст. 222 ГПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється. Хід судового процесу фіксувався шляхом складання протоколу судового засідання, який долучений до матеріалів справи.
Статтею 248 ГПК України визначено, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
16.12.2025 через підсистему «Електронний суд» ЄСІКС від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з необхідністю представнику Позивача - адвокату Лисенку Я.О. брати участь у судових засіданнях о 10:00 у справі про порушення митних правил №521/8635/25 Хаджибейського районного суду міста Одеси та об 11:00 у справі №756/18224/21 Київського апеляційного суду.
Суд не вбачає підстав для задоволення вказаного клопотання, оскільки ухвалою суду від 28.10.2025 вирішено справу № 908/3276/25 розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та без повідомлення (виклику) учасників справи.
З позовної заяви вбачається, що заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача суми попередньої оплати за непоставлений товар згідно договору поставки №0011-СК-Д від 02.10.2023 в сумі 41 580,00 грн. Також за неналежне виконання відповідачем грошового зобов`язання позивачем на підставі п. 7.2., 7.3.2 договору нараховано пеню в сумі 20 136,87 грн. У зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання позивачем на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України нараховано інфляційні втрати в сумі 7 793,44 грн. З урахуванням викладеного, посилаючись на ст.ст. 11, 525, 526, 530, 598, 610-611, 625, 662-664, 670, 693, 712 Цивільного кодексу України, позивач просить суд позов задовольнити.
Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 11 ст. 242 ГПК України якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Відповідно до бази даних «Діловодство спеціалізованого суду» Господарського суд Запорізької області ТОВ “ІНКАМ ФІНАНС” має зареєстрований електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд» ЄСІКС.
З метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду від 28.10.2025 про відкриття провадження у справі №908/3276/25 направлена до електронного кабінету в підсистемі «Електронний суд» ЄСІКС ТОВ “ІНКАМ ФІНАНС” та відповідач отримав вказану ухвалу – 28.10.2025, що підтверджується Довідкою про доставку електронного листа.
Отже, відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи №908/3276/25 в суді.
Станом на 29.12.2025 відповідач запропонований ухвалою суду від 28.10.2025 письмовий відзив на позовну заяву та додані до нього документи, на адресу суду не надіслав, а також й доказів повної або часткової оплати суми, заявленої позивачем до стягнення, отже своїми правами, передбаченими статтями 42, 46 ГПК України, не скористався.
Відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Частиною 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.
Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.
Наявні матеріали справи дозволяють розглянути справу по суті.
Розглянувши та дослідивши матеріали справи без виклику представників сторін, суд
ВСТАНОВИВ:

З матеріалів справи вбачається, що 02.10.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНКАМ ФІНАНС» (далі – Відповідач, Постачальник) та Виконавчим комітетом Таврійської міської ради (далі – Позивач, Покупець) укладено договір № 0011-СК-Д (далі – Договір), відповідно до пункту 1.1 якого, Постачальник приймає на себе зобов`язання передати у власність Покупцю у власність Бензин А-95 (код ДК 021:2015 – 09130000-9 Нафта і дистиляти) у кількості 900 літрів за ціною 54,00 грн./літр на суму 48 600,00 грн.(далі – Товар), а Покупець зобов`язується сплатити і прийняти Товар.
Згідно з пунктом 1.2 Договору, відпуск Товару з АЗС здійснюється за довірчими документами (скретч-картки) на отримання Товару відповідно до Правил роздрібної торгівлі натфопродуктами, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України №1442 від 20.12.1997.
Пунктом 3.1 Договору встановлено, що його ціна становить 48 600,00 грн., у тому числі ПДВ 20% - 8 100,00 грн.
Відповідно до пункту 4.1 Договору, оплата Товару здійснюється Покупцем шляхом перерахування коштів на вказані в рахунку-фактурі реквізити Постачальника.
Пунктом 5.1 Договору передбачено строк поставки Товарів – до закінчення терміну дії довірчого документа.
Відповідно до пункту 5.2 Договору, місце поставки Товару: передача Покупцю Товару за цим Договором здійснюється Постачальником на АЗС шляхом заправки автомобілів Покупця при пред`явленні довіреними особами Покупця скретч-карти (п. 5.2.1); скретч-карта є підставою для видачі (заправки) з АЗС вказаного у картці об`єму і марки Товару, після чого всі обов`язки сторін по погашених скретч-картах вважаються виконаними, при цьому Постачальник не може передати Покупцю товар іншої марки чи в кількості меншій, ніж зазначено в скретч-карті (п. 5.2.2).
Згідно з пунктом 5.3 Договору, умови постачання – самовивезення. Покупець зобов`язується отримати Товар на АЗС до закінчення терміну дії довірчого документу, який зазначено на довірчому документі.
У пункті 5.4. Договору визначено, що Постачальник не несе ніякої відповідальності у разі неотримання Покупцем товару на АЗС до закінчення терміну дії довірчого документу, який зазначений на довірчому документі.
Пунктом 6.3. договору встановлено, що Постачальник зобов`язаний забезпечити поставку у строки, встановлені цим Договором, якість якого відповідає умовам, установленим розділом 2 цього Договору.
У пункті 7.1 Договору сторонами погоджено, що у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за Договором Сторони несуть відповідальність, передбачену законодавством України та цим Договором. 
Згідно з п. 7.2 Договору у разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов`язань при закупівлі товарів за бюджетні кошти Постачальник сплачує Покупцю штрафні санкції (неустойка, штраф, пеня) у розмірі, визначеному відповідно до п.п. 7.3.1., 7.3.2 цього Договору, а у разі здійснення попередньої оплати Постачальник, крім сплати штрафних санкцій, повертає Покупцю кошти з урахуванням індексу інфляції.
Згідно з пп. 7.3.2 Договору у разі порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми вартості товарів, з яких допущено прострочення виконання за кожен день прострочення.
У пункті 10.1 Договору визначено, що цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та його скріплення печатками Сторін.
Згідно з п. 10.2 Договору строк цього Договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 10.1 цього Договору та діє до 31 грудня 2023 року.
Зазначений договір підписаний та скріплений печатками обох підприємств.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, який в силу вимог ч. 1 ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно вимог ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами Договору №0011-СК-Д від 02.10.2023, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором поставки.
Згідно ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з ч. 2 ст. 712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму. 
Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладання договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (частина перша ст.656 ЦК України).
Згідно ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Відповідно до ч. 1 ст.334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором, або законом. Передання майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно (частина 2 цієї статті).
Відповідно до ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Згідно зі ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 665 ЦК України у разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу.
Відповідно до ч. 1 ст. 667 ЦК України якщо право власності переходить до покупця раніше від передання товару, продавець зобов`язаний до передання зберігати товар, не допускаючи його погіршення.
Відповідно до ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.
Стаття 599 ЦК України визначає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.
Судом встановлено, що на виконання умов вказаного договору, Позивач перерахував на розрахунковий рахунок Відповідача грошові кошти в сумі 48 600,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №3 від 04.10.2023.
На підставі Специфікації №0001/0000001-С та Видаткової накладної №0001/0000001 від 02.10.2023 Постачальник передав Покупцю скретч-карти на 900 літрів бензину на суму 48 600,00 грн., у тому числі: 40 карток по 10 л (400 л); 25 карток по 20 л (500 л).
При цьому строк дії карток не визначено, що фактично робить їх безстроковими.
Постановою Кабінету Міністрів України №1442 від 20.12.1997 затверджені Правила роздрібної торгівлі нафтопродуктами, згідно яких торгівля нафтопродуктами, призначеними для відпуску споживачам, здійснюється через мережу автозаправних станцій, автогазозаправних станцій та автогазозаправних пунктів (надалі - АЗС) (абзац 2 п.3 Правил).
Згідно з п.9 Правил, розрахунки за реалізовані нафтопродукти здійснюються готівкою та/або у безготівковій формі (із використанням електронних платіжних засобів, паливних карток, талонів, відомостей на відпуск пального тощо) в установленому законодавством порядку. Разом з продукцією споживачеві в обов`язковому порядку видається розрахунковий документ установленої форми на повну суму проведеної операції, який підтверджує факт купівлі товару.
Відповідно до Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20.05.2008 №281/171/578/155 (далі – Інструкція), талон – це спеціальний талон, придбаний за умовами та відпускною ціною обумовленого номіналу, що підтверджує право його власника на отримання на автозаправній станції фіксованої кількості нафтопродукту певного найменування і марки, які позначені на ньому.
Порядок відпуску нафтопродуктів за талонами визначений у пп. 10.3.3 Інструкції, а саме: форму, зміст та ступінь захисту бланків талонів установлює емітент талона. При цьому необхідними елементами змісту талона є його серійний та порядковий номери (пп. 10.3.3.1); заправлення за талонами відображається у змінному звіті АЗС за формою №17-НП (п.п.10.3.3.2).
Виходячи з наведеного, талон є документом, який засвідчує право його власника отримати пальне на АЗС, а тому підписання сторонами видаткової накладної не свідчить про передання постачальником покупцеві товару за договором, а лише підтверджує факт передачі талонів, які надавали право покупцеві на отримання відповідної кількості товару (палива) за договором в майбутньому. В свою чергу, передача талонів на пальне, які підтверджують право на отримання товару (а не сам факт його отримання), не звільняє постачальника від обов`язку передати покупцю придбаний ним згідно договору товар – паливо відповідної марки та у відповідній кількості.
Разом з тим, з урахуванням норм вищевказаних Правил та Інструкції щодо порядку використання талонів на паливо, Договір №0011-СК-Д від 02.10.2023 визначає особливий механізм поставки. Цей механізм полягає в тому, що поставка відбувається шляхом обміну отриманих Позивачем від Відповідача скретч-карт (талонів) на пальне. Такий обмін відбувається на автозаправних станціях Постачальника або партнерських АЗС шляхом заправки паливом транспортних засобів Замовника.
Відповідно до ч. 1 ст. 670 ЦК України, якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.
Згідно з ч. 1 та ч. 2 статті 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Таким чином, відповідно до частини другої статті 693 ЦК України у покупця виникає право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати від продавця, який одержав суму попередньої оплати товару і не поставив його у встановлений строк.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15.10.2013 у справі № 5011-42/13539-2012/3-30гс13.
Отже, право власності на 900 літрів бензину А-95, які мали бути передані Позивачу, перейшло до Позивача з моменту підписання сторонами Видаткової накладної №0001/0000001 від 02.10.2023. 
Як вже було зазначене вище, оплата за пальне здійснена Позивачем у повному обсязі – 04.10.2023.
У позові вказано, що за виданими скретч-картами Покупець фактично зміг отримати бензин А-95 за у кількості 130 літрів на суму 7020,00 грн. з ПДВ. Решта карток (на 770 л, що становить 41 580,00 грн.) не можуть бути використані, оскільки мережа АЗС «Авіас» з зими 2024 року не працює.
Отже, пальне залишилось на зберіганні у Відповідача, який згідно Договору №0011-СК-Д від 02.10.2023 зобов`язаний організувати та забезпечувати відпуск Позивачу пального шляхом заправки транспортних засобів Позивача за пред`явленими талонами на АЗС Постачальника або партнерських АЗС. 
Позивач отримав скретч-карти (талони) на 900 літрів бензину А-95, які є способом забезпечення оперативного обліку та фактичного відпуску обсягів пального, постачання якого мало відбутись у межах господарського Договору №0011-СК-Д від 02.10.2023.
Однак, через відсутність палива на АЗС Авіас Позивач не використав скретч-картки на 770 літрів на суму 41 580,00 грн., які залишаються у розпорядженні Позивача.
Позивач у позові зазначив, що ситуація щодо відсутності пального на заправках відповідача «Авіас» неодноразово висвітлювалася в публікаціях ЗМІ через мережу Інтернет, що підтверджується відповідними роздруківками інтернет-ресурсів про припинення роботи мережі АЗС, які містяться в матеріалах справи.
Отже, Відповідач не здійснив Позивачу поставку товару на суму 41 580,00 грн. або 770 літрів бензину А-95, тобто не забезпечив наявність у достатній кількості і відпуск придбаного Позивачем палива по факту пред`явлення представником Позивача скретч-карт (талонів) на відповідних АЗС.
Таким чином, у розпорядженні Позивача перебувають невикористані скретч-карти (талони) на бензин А-95 у кількості 770 літрів палива, тобто Позивачем не було отримано 700 літрів палива, вартість якого ним вже сплачено.
22.05.2025 року Позивач направив на поштову адресу Відповідача претензію від 22.05.2025 за вих. №24 щодо недопоставки бензину А-95 на загальну суму 41 580,00 грн., згідно якої просив розглянути цю претензію і надати відповідь протягом 30 днів з моменту її отримання та перерахувати на розрахунковий рахунок Позивача суму в розмірі 41 580,00 грн.
Факт направлення зазначеної кореспонденції підтверджується описом вкладення у цінний лист від 22.05.2025.
Однак, претензія залишена Відповідачем без відповіді, оплачений Позивачем товар йому не передано, грошові кошти не повернуті.
Суд зазначає, що у розумінні приписів ст. 693 ЦК України покупцю належить право вимагати, крім іншого, повернення передоплати за непоставлений товар. При цьому, попередньою оплатою є часткова або повна оплата товару до його передання продавцем.
Визначене зазначеною нормою право покупця вимагати від продавця повернення суми попередньої оплати є за своїм змістом правом покупця на односторонню відмову від зобов`язання, внаслідок якої припиняється зобов`язання продавця перед покупцем по поставці товару і виникає нове грошове зобов`язання.
Тобто, виходячи з аналізу положень статті 693 ЦК України умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Тобто, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.
При цьому, оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11.02.2025 у справі №914/1314/24.
Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Отже, з викладених обставин вбачається невиконання Відповідачем умов договору щодо належної поставки товару та виникнення у нього зобов`язання із повернення Позивачу передоплати за непоставлений товар.
Однак, Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів поставки 770 літрів Бензину А-95, а також повернення Позивачу суми попередньої оплати за непоставлений товар в розмірі 41 580,00 грн.
Суд зазначає, що Відповідачем не спростовано доводи Позивача щодо недопоставки палива, не надано власного розрахунку суми грошових коштів, що підлягає поверненню.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що Відповідачем порушено умови вказаного договору, оскільки Позивачем не отримано товару на 41 580,00 грн., а отже у Відповідача виник обов`язок з повернення Позивачу суми попередньої оплати в розмірі 41 580,00 грн. за паливо, вартість якого сплачена, але не поставлена.
На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги про стягнення з Відповідача суми основного боргу в розмірі 41 580,00 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Щодо нарахування інфляційних втрат за період з 01.01.2024 по 10.09.2025 в сумі 7 793,44 грн.
Пунктом 1 статті 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Частиною 1 статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Згідно зі частиною 2 статті 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18).
Виходячи із положень статті 625 ЦК України, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Визначене частиною другою статті 625 ЦК України право стягнення інфляційних втрат і трьох відсотків річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг).
У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у такого боржника в силу закону (ч. 2 ст. 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму “інфляційних втрат” як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.
Індекс інфляції – це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Таким чином, базою для нарахування інфляційних є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).
При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.
Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України “Про індексацію грошових доходів населення” у наступному місяці.
Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.
Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.
Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:
- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;
- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 у справі №910/13071/19.
Суд дійшов висновку, що за спірним Договором у Відповідача існував лише обов`язок з поставки товару, жодних грошових зобов`язань у нього за Договором не передбачено. Строк поставки товару визначено до 31.12.2023, тобто до кінця строку дії договору, а тому Відповідач мав поставити товар до закінчення строку дії договору.
Оскільки умовою застосування ст. 693 ЦК України є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю, та пред`явлення покупцем продавцю або вимоги передання оплаченого товару або вимоги про повернення суми попередньої оплати, то лише після активного волевиявлення покупцем щодо обрання одного з варіантів вимоги, висловленого в однозначній формі та доведеного до продавця. У разі невиконання такої грошової вимоги продавцем у встановлений у ній строк, з наступного за ним дня у продавця виникає право на нарахування інфляційних втрат за порушення грошового зобов`язання. 
Суд, перевіривши розрахунок інфляційних втрат за період з 01.01.2024 по 10.09.2025, наданого позивачем, за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи “Законодавство”, встановив, що позивачем не вірно визначено період нарахування інфляційних втрат, оскільки як вже зазначалось вище у зв`язку з порушенням умов Договору Позивачем направлено Відповідачу претензію від 22.05.2025 за вих. №24 згідно якої просив протягом 30 днів з моменту її отримання перерахувати на розрахунковий рахунок Позивача суму в розмірі 41 580,00 грн.
Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів отримання Відповідачем зазначеної претензії, а тому суд вважає в цьому випадку за необхідне застосувати положення статті 530 ЦК України, якою встановлено що Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства, тобто у Відповідача виник обов`язок з повернення суми передоплати у тридцятиденний строк з дня пред`явлення вказаної претензії, а саме до 23.06.2025 включно (з урахуванням вихідних днів).
Зважаючи на імперативність приписів ч. 1 ст. 14 ГПК України щодо обов`язку суду розглядати спір не інакше як в межах заявлених вимог, нарахування інфляційних втрат повинно здійснюватись з липня 2025 по вересень 2025, тобто в межах заявлених позовних вимог.
Суд здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат зазначає, що сума інфляційних втрат за період з липня 2025 по вересень 2025 становить 00,00 грн. (оскільки сукупний індекс інфляції за вказаний період дорівнює 99,899% = - 41,91 грн.).
Щодо решти вимог про стягнення інфляційних втрат за період з січня 2024 по червень 2025 суд відмовляє у зв`язку з необґрунтованістю.
Щодо заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача пені в сумі 20 136,87грн. за період з 01.01.2024 по 11.09.2025, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. ст. 610, 611 ЦК України невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), є його порушенням, у разі якого настають правові наслідки, зокрема, сплата неустойки.
Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно з п. 7.2 Договору у разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов`язань при закупівлі товарів за бюджетні кошти Постачальник сплачує Покупцю штрафні санкції (неустойка, штраф, пеня) у розмірі, визначеному відповідно до п.п. 7.3.1., 7.3.2 цього Договору, а у разі здійснення попередньої оплати Постачальник, крім сплати штрафних санкцій, повертає Покупцю кошти з урахуванням індексу інфляції.
Згідно з пп. 7.3.2 Договору у разі порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми вартості товарів, з яких допущено прострочення виконання за кожен день прострочення.
Згідно з п. 10.2 Договору строк цього Договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 10.1 цього Договору та діє до 31 грудня 2023 року.
Суд перевіривши розрахунок пені, викладений у позові, за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи “Законодавство”, враховуючи, що порушення Відповідачем строку виконання зобов`язання з поставки товару починається з 01.01.2024 встановив, що розрахунок пені здійснений за період з 01.01.2024 по 11.09.2025 є вірним та відповідає вимогам законодавства, тому суд дійшов висновку, що сума пені в розмірі 20 136,87 грн. є обґрунтованою та підлягає стягненню з Відповідача.
Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно із ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.).
Також у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини в вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
З огляду на викладене, враховуючи предмет та визначені Позивачем підстави позову, принципи диспозитивності, змагальності та рівності сторін перед законом і судом, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.
Відповідно до статті 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Також у прохальній частині позову Позивач просить суд стягнути з Відповідача витрати на професійну допомогу в розмірі 15 000,00 грн. та зазначено, що у випадку понесення Позивачем додаткових витрат на правничу допомогу, докази про це будуть подані не пізніше як протягом п`яти днів після ухваленні рішення суду.
Керуючись ст.ст. 76-79, 86, 129, 233, 236 – 238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Інкам Фінанс” (вул. Каховська, буд. 11-А, каб. № 8, м. Запоріжжя, 69096; код ЄДРПОУ 40308189) на користь Виконавчого комітету Таврійської міської ради (вул. Франка Івана, буд. 29, м. Таврійськ, Каховський район, Херсонська область, 74988; код ЄДРПОУ 21296418) суму основного боргу в розмірі 41 580 (сорок одна тисяча п`ятсот вісімдесят) грн. 00 коп., пеню в сумі 20 136 (двадцять тисяч сто тридцять шість) грн. 87 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 2 150 (дві тисячі сто п`ятдесят) грн. 80 коп. Видати наказ після набрання рішенням чинності.
3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення складено та підписано 05.01.2026.

Суддя К.В. Проскуряков

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно з ч. 1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.