УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
4 грудня 2025 року
м. Київ
справа № 686/20321/22
провадження № 51-4556 ск 25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                        ОСОБА_1 ,
суддів:                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 8 квітня 2025 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 18 вересня 2025 року щодо останнього, 
установив:
8 квітня 2025 року Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області, розглянувши в порядку спеціального судового провадження (in absentia) кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за № 22022240000000125від 05 травня 2022 року та ухвали вирок, яким
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця, м.  Куйбишева, СРСР, громадянина російської федерації, місце проживання невідоме, депутата державної думи федеральних зборів рф, раніше не судимого, 
визнав винуватим за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 110 КК України та засудив до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років, з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна.
18 вересня 2025 року Хмельницький апеляційний суд, у порядку спеціального судового провадження (in absentia), розглянув апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 , та залишив вирок без зміни. 
Відповідно до змісту оскаржуваних судових рішень та встановлених судом першої інстанції обставин, ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за те, що він, будучи депутатом державної думи федеральних зборів рф восьмого скликання, виступаючи представником влади рф, уповноваженим брати участь у засіданнях палати і голосувати за прийняття поставлених на голосування актів та інших питань, серед яких питання ратифікації міжнародних договорів рф, діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб з іншими депутатами та представниками влади і ЗС російської федерації, усвідомлюючи явну злочинність власних дій та передбачаючи можливість настання тяжких наслідків, у тому числі загибелі людей, зокрема, й цивільного населення, у порушення Конституції України, державного устрою та порядку, посягання на суверенітет та територіальну цілісність України, з метою зміни меж її території та розширення впливу рф, з мотивів перешкоджання Євроінтеграційному курсу розвитку України, відновлення контролю рф над політичними та економічними процесами в Україні, усвідомлюючи, що інші співучасники діють всупереч вимогам Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05  грудня 1994 року, порушують принципи Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1  серпня 1975 року та вимоги ч. 4 ст. 2 Статуту ООН та Декларації Генеральної Асамблеї ООН, прийняв участь у засіданні державної думи федеральних зборів рф за робочою адресою рф, у м. москва (вул. Охотний ряд, буд.  1), де підтримав постанову із зверненням до президента рф з проханням розглянути питання про визнання рф самопроголошених донецької та луганської народних республік, як самостійних, суверенних і незалежних держав.
Зазначені рішення державної думи федеральних зборів рф були частиною злочинного плану, оскільки сам факт їх існування використовувався при створенні приводів для ескалації воєнного конфлікту і був спробою виправдання агресії перед громадянами рф та світовою спільнотою, що призвело до тяжких наслідків у вигляді загибелі людей, зокрема, дітей, отримання ними тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості та заподіяння матеріальних збитків у вигляді знищення будівель, майна та інфраструктури.
Умисні дії ОСОБА_5 суд кваліфікував за ч. 3 ст. 110 КК України, як посягання на територіальну цілісність і недоторканість України, вчинених представником влади, за попередньою змовою осіб, з метою змін меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, які призвели до загибелі людей та інших тяжких наслідків.
Не погоджуючись із рішеннями судів першої і апеляційної інстанцій захисник, яка здійснює захист за призначенням протягом кримінального провадження стосовно ОСОБА_5 , подала в інтересах останнього касаційну скаргу. 
У касаційній скарзі захисник посилається на порушення процесуального закону, неправильне застосування матеріального права, недоведеність суб`єктивної сторони злочину та порушення права на справедливий суд у зв`язку з процедурою (in absentia). За наслідками касаційного розгляду просить скасувати судові рішення та закрити провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, вказуючи, що не встановлені достатні докази для доведення винуватості ОСОБА_6 в суді і вичерпані можливості їх отримати. 
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження, з наведених у ній мотивів, з огляду на таке. 
За змістом касаційної скарги захисник посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. 
Проте обґрунтовує свої вимоги через неналежну, на її думку, оцінку доказів та вказує про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, яка вплинула на вирішення судом питання про винуватість засудженого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 110 КК України.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Тобто наведені захисником у касаційній скарзі обставини належать до предмету перевірки суду апеляційної інстанції в межах вимог апеляційної скарги, що передбачено положеннями ст. 404 КПК України з дотриманням вимог ст. 405, 419 цього Кодексу.
Відповідно до вимог ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Колегія суддів касаційного суду вважає, що Хмельницький апеляційний суд, переглядаючи вирок за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого дотримався вказаних вимог процесуального закону.
Так, за змістом оскаржуваної ухвали вбачається, що вирок оскаржувався захисником  ОСОБА_4 , яка вказувала, що рішення не відповідає положенням ст.  370 КПК України. Вимоги захисника до апеляційного суду стосувались необхідності скасування вироку суду та закриття кримінального провадження у зв`язку із недоведеністю вини засудженого. Захисник вважала, що суд неправильно оцінив докази, всупереч ст. 94 КПК України, зазначала про відсутність в діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.  110 КК України та вказувала про порушення прав на захист і справедливий суд у зв`язку із недотриманням судом стандартів процедури (in absentia). 
За перевіркою матеріалів кримінального провадження суд апеляційної інстанції дійшов висновку про безпідставність вимог захисника щодо невідповідності вироку суду вимогам ст. 370, 374 КПК України, погодившись із тим, що висновки суду першої інстанції, викладені у вироку відповідають встановленим під час судового розгляду фактичним обставинам, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягали доказуванню та які були належно оцінені судом, відповідно до вимог ст.  94 КПК України.
Також, апеляційний суд перевірив доводи сторони захисту про те, що відсутній склад злочину - тяжкі наслідки, визнавши їх безпідставними, зазначив, дії ОСОБА_5 були безпосередньо пов`язані з ухваленням рішень державної думи рф, які стали юридичною підставою для агресії рф проти України, наслідки агресії: загибель людей, руйнування інфраструктури та окупація територій підтверджені міжнародними документами та є загальновідомими фактами. 
Захисник посилалась на недотримання стандартів процедури (in absentia). Апеляційний суд встановив, що повідомлення про виклик було опубліковано в «Урядовому кур`єрі», письмове повідомлення про підозру було вручено захиснику, а участь захисника забезпечена на всіх стадіях кримінального провадження. відповідно до ст. 297-5 КПК України. 
Таким чином, процесуальні гарантії були дотримані відповідно до вимог ст. 297-1 - 297  -5, ст. 323 КПК України та абзацу шостого п. 20-1 розділу ХІ «Перехідних положень» цього Кодексу. 
Захисник у касаційній скарзі стверджує, що апеляційний суд формально розглянув її скаргу. 
Однак ухвала апеляційного суду містить мотиви відхилення кожного аргументу, посилання на відповідні статті КПК України та підтвердження законності й обґрунтованості вироку. 
Також у касаційній скарзі захисник стверджує про неналежність та недопустимість доказів. Вважає, що огляд ресурсів мережі Інтернет (тексти законопроектів, відеозаписи, засідань державної думи рф, результати голосувань), на її думку, не можуть бути належними доказом вини засудженого, оскільки це лише відображення публічної інформації, а не підтвердження особистої участі останнього. Також вона вважає, що самі по собі тексти законопроектів про «ратифікацію договорів про дружбу, співпрацю і взаємну допомогу» з так званими «лнр» та «днр» не доводять індивідуальної вини конкретного депутата, а лише відображають загальну діяльність органу влади. 
Так, відповідно до змісту ухвали апеляційного суду, у суді першої інстанції були оглянуті докази, у яких містяться відомості про численні факти загибелі цивільних осіб, отримання ними поранень, руйнувань та знищення майна внаслідок злочинних дій військовослужбовців ЗС рф, що в свою чергу перебуває у прямому причинному зв`язку з діями, вчиненими ОСОБА_5 .
Крім того, за даними, в мережі інтернет та публікації на офіційному веб-сайті ООН в Україні, міститься інформація щодо втрат серед цивільних осіб станом на 21 червня 2022 року внаслідок збройного нападу рф на Україну, зокрема, Управлінням Верховного комісара ООН з прав людини зафіксувало 10403 випадки загибелі або поранення цивільних осіб в Україні, що також підтверджує настання загибелі людей та інших тяжких наслідків зокрема внаслідок дій ОСОБА_5 .
Також, посилаючись на практику ККС, вона вказує, що суд першої інстанції використав протоколи огляду інших кримінальних проваджень з порушенням порядку доступу. Обґрунтовує це тим, що оскільки кваліфікуючою ознакою злочину, за який засуджено ОСОБА_5 , є настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді загибелі  людей та інших тяжких наслідків, тому на доведення вказаної кваліфікуючої ознаки, на її думку, суд послався, на недопустимі докази, а саме: копії протоколів огляду від 29 квітня 2022 року, що із матеріалів кримінальних проваджень, внесених до ЄРДР за № 12022243200000068, 12022242000000199, 12022243000000515, 12022242000000240, 12022243000000640, 12022242000000580 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 438 КК  України.
Колегія суддів зазначає, що посилання захисника на порушення порядку доступу до матеріалів з інших кримінальних проваджень є необґрунтованими. Відомості, які містяться у цих процесуальних джерелах підтверджують загальновідомі факти - численні випадки загибелі цивільних осіб, руйнування майна та інші тяжкі наслідки агресії рф. Такі факти не потребують окремого доказування, відомості важливіші за носій доказу, тому довід про порушення ст. 290 КПК України, є безпідставним.
У касаційній скарзі захисник вказує, що постанова Генерального прокурора є недостатньо мотивованою. 
При цьому зазначає, що підслідність за слідчим відділом УСБУ у Хмельницькій області була визначена цією постановою на підставі ч. 5 ст. 36 КПК України у зв`язку з неефективністю досудового розслідування попереднім органом ДБР.
Висновком об`єднаної палати ККС у складі ВС, сформульованим у постанові від 24  травня 2021 року у справі № 640/5023/19, констатовано, що обов`язковою передумовою реалізації Генеральним прокурором повноважень, передбачених ст.  36 ч. 5 КПК України, є оцінка досудового розслідування органом досудового розслідування, встановленим ст. 216 КПК України, як неефективного та відображення такої оцінки у постанові з наведенням відповідного мотивування.
Отже, оцінку досудового розслідування органом досудового розслідування та мотиви, які стали підставою для зміни підслідності кримінального провадження, зокрема, неефективність проведення досудового розслідування попереднім органом були відображені у постанові, що не заперечується захисником, тому її аргумент в цій частині є необґрунтованим.
Слід зазначити, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 110 КК  України, кримінальним процесуальним законом відповідно до ч. 2 ст. 216 КПК  України, віднесений до компетенції органів СБУ, тому підстав вважати постанову прокурора немотивованою в судах не виникало.
Апеляційний суд перевірив доводи захисника щодо оцінки доказів, зазначивши, що всі докази були отримані у порядку, передбаченому КПК України, та вони відповідають вимогам ст. 84-86, 290 КПК України. 
Таким чином, доводи касаційної скарги захисника повторюють аргументи, які вже були предметом перевірки апеляційного суду. 
Колегія суддів касаційного суду підтверджує правильність висновків суду апеляційної інстанції щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості вироку суду, у зв`язку з цим підстав для відкриття касаційного провадження, з наведених у касаційній скарзі доводів, не вбачає.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 8  квітня 2025 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 18 вересня 2025  року щодо останнього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                               ОСОБА_2                                         ОСОБА_3