Дата документу 05.11.2025 Справа № 334/5613/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 334/5613/24 Головуючий у 1-й інстанції: Турбіна Т.Ф.
Провадження № 22-ц/807/1556/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Кухаря С.В.,
Полякова О.З.
при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Єрмоленко Вікторії Анатоліївни на рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 09 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 , в особі представника - адвоката Аксьонової Світлани Вікторівни, до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Кияниця Надія Володимирівна, про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, зміну черговості спадкування,
В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ОСОБА_2 , в особі представника - адвоката Аксьонової С.В., звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Кияниця Н.В., про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, зміну черговості спадкування. 
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 . Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді: 1/4 частки квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності від 17.12.2003; земельної ділянки, яка знаходиться на території Мар`ївської сільської ради Запорізького району Запорізької області, площею 5,28 га, кадастровий номер земельної ділянки 2322185700:02:001:0082, та належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.04.2009, зареєстровано в реєстрі за № 878; земельної ділянки, яка знаходиться на території Мар`ївської сільської ради Запорізького району Запорізької області, площею 5,28 га, кадастровий номер земельної ділянки 2322185700:02:001:0083, та належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.04.2009, зареєстровано в реєстрі за № 889.
08.08.1979 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб.
У шлюбі у них народились діти: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_6 »; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 ; та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 . 
Також ОСОБА_4 від попереднього шлюбу має доньку - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .
11.08.1992 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було розірвано, однак після розірвання шлюбу вони продовжили проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство.
З урахування того, що спадкодавець був особою з ІІ групою інвалідності та мав численні операції з ампутації, то позивачкою здійснювалась опіка та догляд над останнім.
ОСОБА_2 з 1979 року і до моменту смерті ОСОБА_4 проживала разом з ним, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, піклувались один про одного. 
Після смерті ОСОБА_4 позивачка здійснила його поховання, як дружина, розпорядилася речами померлого, також має в розпорядженні всі його документи.
18.06.2024 позивачка звернулась до приватного нотаріуса Горлової Ю.М. з питання оформлення спадкового майна. При оформленні спадщини стало відомо, що 09.05.2024 у приватного нотаріуса Кияниці Н.В. відкрито спадкову справу № 27/2024.
24.06.2024 позивачкою подано заяву про прийняття спадщини за законом, так як остання проживала зі спадкодавцем однією сім`єю до часу відкриття спадщини.
Згідно повідомлення приватного нотаріуса ЗМНО Кияниці Н.В., позивачці необхідно звернутися до суду для встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини згідно ст. 1264 ЦК України.
Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_2 просила суд: встановити факт, що вона проживала однією сім`єю з ОСОБА_4 , який помер  ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1992 року без реєстрації шлюбу та до часу відкриття спадщини; змінити черговість одержання права на спадкування після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_8 , надати ОСОБА_2 право на спадкування після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_8 , у першій черзі.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 09 червня 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Встановлено факт проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто на час відкриття спадщини. 
Змінено черговість спадкування після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та надано ОСОБА_2   право на спадкування разом із спадкоємцями першої черги. 
В решті позовних вимог відмовлено. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Єрмоленко В.А. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами, тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.
Під безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений віком, тяжкою хворою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
Належними доказами, які підтверджують безпорадний стан особи, є відповідні медичні (лікарські) документи, висновки судово-медичних експертів.
Зазначає, що матеріалами справи не підтверджено жодної із вказаних обставин, а відтак і рішення суду не містить посилання та такі докази. Вказує, що наявні у справі докази свідчать, що спадкодавець мав загальне захворювання тривалий час, що призвело до інвалідності ІІ групи, був протезований, вів звичайний спосіб життя та повністю самообслуговувався, що суперечить висновку суду про безпорадний стан спадкодавця. Крім того, причиною смерті стало не захворювання ОСОБА_4 , а швидкоплинне онкологічне захворювання, яке розвинулося та призвело до смерті менш ніж за три місяці.
Щодо матеріального забезпечення спадкодавця, то пенсійне забезпечення спадкодавця було більшим ніж позивача. Спадкодавець мав достойний дохід та рівень життя, сам допомагав дітям, з проханням про матеріальну допомогу ніколи ні до кого не звертався.
Надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, у рішенні суду не зазначено жодним чином, окрім показань свідків, які стверджували, що позивачка позиціонувала себе як дружина спадкодавця, проте не зазначали, в чому конкретно полягала така допомога.
Всі свідки, навіть сімейний лікар померлого та адвокат позивача є сусідами, тому їх свідчення мали б сприйматися судом критично.
Зауважує, що оскільки факт спільного проживання встановлюється судом лише як одна з обставин, що дає право позивачу порушувати питання про зміну черговості, а в задоволенні останнього має бути відмовлено з причини відсутності безпорадного стану, то не підлягає окремому встановленню факт проживання зі спадкодавцем однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Від представника ОСОБА_2 - адвоката Аксьонової С.В. на адресу апеляційного суду надійшов відзив, у якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та, як наслідок, ухвалено обґрунтоване та законне рішення, а викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з таких підстав.
За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що надані позивачкою докази є належними та допустимими, які підтверджують факт її проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 , наявності спільного побуту, спільного відпочинку, та ведення спільного господарства. Отже, позивачкою доведено факт проживання її з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу на час відкриття спадщини та наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю. Разом із тим, позивачка просила встановити факт проживання зі спадкодавцем однією сім`єю, як чоловік і жінка, без реєстрації шлюбу, з 1992 року і до часу відкриття спадщини. Однак, факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу може бути встановлено судом лише з 01 січня 2004 року (після набрання чинності СК України), оскільки КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу. З урахуванням наведеного, суд першої інстанції виснував, що вимоги позову підлягають задоволенню в частині встановлення факту проживання позивачки зі спадкодавцем однією сім`єю, як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, з 01.01.2004 по день смерті ОСОБА_4 , тобто по ІНФОРМАЦІЯ_8 .
Також, оскільки судом встановлено, що після розірвання шлюбу між позивачкою та ОСОБА_4 у зазначений період підтримувалися стосунки, які мали характер сімейних відносин, це є підставою для виникнення у позивачки права на спадкування за законом. Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 належать до спадкоємців першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 , позивачка ОСОБА_2 згідно з встановленим судом фактом, належить до спадкоємців четвертої черги. 
Також суд виснував, що дослідженими судом доказами підтверджується, що ОСОБА_4 протягом тривалого часу безперервно хворів, був у тяжкому стані та потребував стороннього догляду, допомоги та піклування, які надавала і забезпечувала саме ОСОБА_2 . Зважаючи на вказане, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивачки щодо зміни черговості спадкування та надання права ОСОБА_2 , як спадкоємцю четвертої черги, на спадкування разом із спадкоємцями першої черги. 
Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).
Частиною 1статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 08.08.1979 позивачка уклала шлюб з ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , яке видане Будинком одруження м. Запоріжжя 08.08.1979. 
Від шлюбу вони мають спільних дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 16.05.1980, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 02.07.2024, та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 24.11.1989.
Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 , виданого Дніпровським районним у місті Запоріжжі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_11 .
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 , виданого Дніпровським районним у місті Запоріжжі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_12 .
Відповідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, ОСОБА_5 23.04.2004 уклала шлюб з ОСОБА_8 , та після реєстрації шлюбу їй присвоєно прізвище « ОСОБА_6 ».
Також встановлено, що ОСОБА_4 має доньку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , яка після укладення шлюбу з ОСОБА_10 отримала прізвище « ОСОБА_11 ».
Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_7 , 11.08.1992 шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було розірвано.
Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_8 , виданого Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_8 . 
Після його смерті відкрилась спадщина на: 1/4 частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_9 від 17.12.2003; земельну ділянку, яка знаходиться на території Мар`ївської сільської ради Запорізького району Запорізької області площею 5,28 га, кадастровий номер земельної ділянки 2322185700:02:001:0082 та належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 478035, виданого Запорізькою районною державною адміністрацією; земельну ділянку, яка знаходиться на території Мар`ївської сільської ради Запорізького району Запорізької області площею 5,28 га, кадастровий номер земельної ділянки 2322185700:02:001:0083 та належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 822221, виданого Запорізькою районною державною адміністрацією.
Згідно з матеріалами спадкової справи № 27/2024, до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кияниці Н.В. із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 звернулися його донька ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
24.06.2024 приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Кияниця Н.В. у повідомленні ОСОБА_2 роз`яснила, що згідно інформаційної довідки зі спадкового реєстру № 76905490 від 09.05.2024 заповіт від імені померлого громадянина України ОСОБА_4 не складався. 
Після спливу строку на прийняття спадщини, у разі звернення до нотаріуса спадкоємців за законом попередньої черги із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , свідоцтво про право на спадщину після померлого ОСОБА_4 буде видано їм. П.п. 4.2 п. 4 глави 10 розділу ІІ Порядку встановлює, що доказом родинних та інших відносин спадкоємців зі спадкодавцем є: свідоцтва органів реєстрації актів цивільного стану, повний витяг з реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису, копії актових записів, копії рішень суду, що набрали законної сили, про встановлення факту родинних та інших відносин.
Згідно з інформацією департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради, наданої на запит приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кияниці Н.В., яка знаходиться в спадковій справі, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , в період з 18.10.1986 по 20.03.2024 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з ним на день смерті була зареєстрована ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , з 18.10.1986 по теперішній час. 
ОСОБА_2 уклала типовий договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду України, згідно якого їй та членам її сім`ї надано у безстрокове користування жиле приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором найму, укладеним з ДКП ВРЕЖО-7. 
Згідно з договором про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, в 2003 році ОСОБА_2 , як співвласник квартири, уклала договір з КП «ВРЕЖО-7» про утримання прибудинкової території, в якому зазначено, що ОСОБА_2 належить квартира АДРЕСА_2 . 
Згідно з випискою по картці/особовому рахунку ОСОБА_2 , наданої АТ КБ «Приватбанк», ОСОБА_2 на постійний основі здійснювала оплату комунальних послуг, які нараховувались за адресою: АДРЕСА_1 , систематично поповнювала мобільний телефон ОСОБА_4 , в свою чергу, ОСОБА_4 також поповнював телефон позивачці.
З медичних документів ОСОБА_4 (т. 1, а.с. 37-46, 150-160) встановлено, що останньому (2020 рік) було встановлено діагноз: облітеруючий атеросклероз судин нижніх кінцівок. ХНК 4 ст. Гангрена лівої нижньої кінцівки. ІХС: к/з, СН1,ФК1. 
В анамнезі: хворіє з 2017 року, коли вперше почали турбувати виражені болі в лівій нижній кінцівці. У 2018 році виконана ч/плюснева ампутація 1 пальця лівої стопи, 30.07.2020 - ч/плюснова ампутація 5 пальця лівої стопи, 07.09.2020 - ампутація лівої нижньої кінцівки на рівні стегна.
Відповідно медичних документів ОСОБА_4 останньому (2021 рік) було встановлено діагноз: облітеруючий атеросклероз судин нижніх кінцівок. Критична ішемія єдиної правої нижньої кінцівки. ІХС: к/з, СН1,ФК1.
У 2022 році згідно медичних документів ОСОБА_4 йому встановлено діагноз: облітеруючий атеросклероз судин нижніх кінцівок. ХНК 4 ст. Трофічні виразки правої гомілки. ІХС: к/з, СН1,ФК1. 
У 2023 році ОСОБА_4 відповідно медичних документів було встановлено діагноз: облітеруючий атеросклероз судин нижніх кінцівок. ХНК 3-4 ст. Інфіковані трофічні виразки гомілки єдиної правої нижньої кінцівки. ІХС: атеросклеротичний к/з.
05.05.2021 року ОСОБА_4 безстроково була встановлена друга група інвалідності, загальне захворювання. Також 05.05.2021 року затверджена індивідуальна програма реабілітації інваліда з відповідними видами та формами реабілітаційних заходів.
Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні суду першої інстанції пояснила, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_3 , та є сусідкою ОСОБА_2 , яка з 1986 року постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 , разом з ОСОБА_4 по день його смерті, як чоловік і дружина, мали стосунки притаманні подружжю, вели разом домашнє господарство, у суспільстві вони позиціонували себе як подружжя. Коли ОСОБА_4 ампутували ногу, ОСОБА_2 його доглядала, до війни також приїздила допомагала їх донька ОСОБА_13 .
Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні суду першої інстанції пояснила, що вона проживає по сусідству з ОСОБА_2 та була сімейним лікарем померлого ОСОБА_4 . ОСОБА_2 та ОСОБА_4 весь час проживали разом, про те що вони були розлучені, вона не знала. За життя ОСОБА_4 ампутували спочатку пальці на нозі, потім ногу, після чого він був з протезом. Під час хвороби його весь час супроводжувала позивачка. ОСОБА_2 та ОСОБА_4 вели спільне господарство, позивачка здійснювала постійний догляд за померлим чоловіком. Свідок позичала ОСОБА_2 кошти на лікування чоловіка ОСОБА_4 .
Кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права й обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Згідно із частинами першою, другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.
Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Таким чином, обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.
У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).
Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 31 травня 2022 року у справі № 554/8629/17 (провадження № 61-3012св21).
Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення (постанова Верховного Суду від 03 травня 2018 року в справі № 304/1648/14-ц (провадження № 61-6953св18).
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).
Системне тлумачення положень статей 1258, 1259 та інших положень книги 6 ЦК України дає змогу стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції, як «одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга статті 1258 ЦК України) та «зміна суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом». «Одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга статті 1258 ЦК України) стосується другої-п`ятої черг і пов`язується із такими юридичними фактами, як відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини.
На «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом» в межах певної черги впливають такі юридичні факти, як зміна черговості на підставі договору або рішення суду (стаття 1259 ЦК України); застосування правил про право представлення (стаття 1266 ЦК України); відмова спадкоємця від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за законом (частина друга статті 1274 ЦК України); спадкова трансмісія (стаття 1276 ЦК України); збереження правового зв`язку при усиновленні (частина третя статті 1260 ЦК України). Зміна суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом стосується першої-п`ятої черги.
Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України.
Відповідно до частини другої статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред`явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом.
Підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами, тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.
Для задоволення такого позову необхідна наявність всіх п`яти вищезазначених обставин (постановах Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 521/6358/17 (провадження № 61-11757св19), від 27 травня 2020 року у справі № 755/8930/18 (провадження № 61-14692св18) та від 18 червня 2020 року у справі № 565/1046/16-ц (провадження № 61-35423св18)).
Під безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений віком, тяжкою хворою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. 
Належними доказами, які підтверджують безпорадний стан особи, є відповідні медичні (лікарські) документи, висновки судово-медичних експертів.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцем за законом права на спадкування, оскільки стороною позивача доведена сукупність наступних юридичних фактів: здійснення опіки над ОСОБА_4 , тобто надання йому нематеріальних послуг; матеріальне забезпечення спадкодавця; надання допомоги спадкодавцеві, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, тощо; тривалий час здійснення вказаних вище дій; безпорадний стан спадкодавця, який підтверджується відповідними медичними документами, під час якого ОСОБА_4 був неспроможний самостійно забезпечувати свої потреби.
Встановленими судом обставинами та вищенаведеними нормами матеріального права спростовуються доводи апеляційної скарги про недоведеність вимог в частині зміни черговості одержання права на спадкування після смерті ОСОБА_4 .
Щодо вимоги позову про встановлення факту проживання позивачки зі спадкодавцем однією сім`єю, як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, суд дійшов правильного висновку, що ця вимога підлягає задоволенню в частині з 01.01.2004 по день смерті ОСОБА_4 , тобто по ІНФОРМАЦІЯ_8 .
До того ж, сторона відповідача в суді першої інстанції фактично не оспорювала факт проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_4 однією сім`єю, як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу у вказаний період. В апеляційній скарзі представник відповідача лише зауважує, що оскільки факт спільного проживання встановлюється судом як одна з обставин, що дає право позивачу порушувати питання про зміну черговості, а в задоволенні останнього, на її думку, має бути відмовлено з причини відсутності безпорадного стану, то не підлягає окремому встановленню і факт проживання зі спадкодавцем однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що причиною смерті стало не захворювання, від якого лікувався ОСОБА_4 , а швидкоплинне онкологічне захворювання, на правильність висновків суду по суті спору не впливає.
До речі, довідка про причину смерті ОСОБА_4 наявна в матеріалах справи, вона була додана до позовної заяви (т. 1, а.с. 10). Отже, зазначення у скарзі, що позивачем умисно не додано до матеріалів справи довідку про причину смерті спадкодавця, не є вірним.
Доводи апеляційної скарги, що показання свідків мають сприйматися судом критично, оскільки вони є сусідами позивача, не спростовують висновків суду. ЦПК України не містить обмежень права таких осіб бути свідками, показання свідків відповідають вимогам належності та допустимості доказів, та їм була дана належна оцінка судом.
За своїм змістом решта доводів апеляційної скарги зводяться до повторень заперечень проти позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.
Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Єрмоленко Вікторії Анатоліївни залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 09 червня 2025 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повне судове рішення складено 17 листопада 2025 року.

Головуючий: Д.А. Трофимова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков