ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/2717/25                                                                                Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Жук Р.В.,                                                                                                        Суддя-доповідач Кобаль М.І.    
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 листопада 2025 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                                      Кобаля М.І.,
суддів                                               Бужак Н.П., Оксененка О.М., 
при секретарі                                      Литвин С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні без участі сторін апеляційну скаргу Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2025 року по справі за адміністративним позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправною та скасування постанови, -
В С Т А Н О В И В:
Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі по тексту - відповідач, Шевченківський районний відділ ДВС у місті Києві) в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову Шевченківського районного відділу ДВС у місті Києві про відкриття виконавчого провадження №75745118 від 08.08.2024 року. 
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2025 року значений позов задоволено. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій останній просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Сторони в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлялися належним чином.
Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі, зокрема, неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання (п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України).
Відповідно до ч. 2 ст.313 КАС України неявка сторін належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, не перешкоджає слухання справи.
Справу розглянуто у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного. 
Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, на примусовому виконанні в Шевченківському районному відділі ДВС у місті Києві перебуває виконавче провадження №75745118 з примусового виконання постанови Шевченківського ВДВС у м. Києві №63863108 виданої 12.04.2021 про стягнення штрафу у розмірі 10 200,00 грн. (а.с.17). Стягувачем зазначено Шевченківський ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), боржником - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.
08.08.2024 року Шевченківським районним відділом ДВС у місті Києві винесено постанову  про  відкриття  виконавчого провадження №75745118 про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови Шевченківського ВДВС у м. Києві №63863108 виданої 12.04.2021 про стягнення штрафу у розмірі 10 200,00 грн. (далі по тексту - оскаржувана постанова).
Вважаючи оскаржувану постанову протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.
Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження від 08.08.2024 ВП №75745118 є незаконною, оскільки не відповідає вимогам статей 4, 12 Закону №1404-VIII, у зв`язку з пропуском встановленого законом строку пред`явлення до виконання виконавчого документа.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до   ст. 1 Закону України від 02.06.2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження»   (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)   (далі -  по тексту - Закон №   1404-VIII), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього   Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 13    Закону № 1404-VIII).
Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (п. 1 ч. 2 статті 18 Закону № 1404-VIII).
Згідно п. 5 ч. 1 статті 3 Закону №1404-VІІІ, відповідно до цього Закону   підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, постанов державних виконавців про накладення штрафу.
Статтею 4 Закону №1404-VІІІ закріплено вимоги до виконавчого документа.
Зокрема, ч. 1 ст. 4 Закону №1404-VІІ регламентовано, що у   виконавчому документі зазначаються:
1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала;
2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;
3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи;
4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків);
5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень;
6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню);
7) строк пред`явлення рішення до виконання.
Отже, серед обов`язкових реквізитів виконавчого документа є дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню).
Частиною 2 ст. 74 Закону №1404-VІІІ визначено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
У даному випадку предметом спору є постанова головного державного виконавця Шевченківського відділу ДВС у місті Києві Савчука К.П. від 08.08.2024 про відкриття виконавчого провадження №75745118, з примусового виконання постанови №63863108, виданої 12.04.2021 Шевченківським відділом ДВС у місті Києві (а.с.43-44).
Так, з постанови Шевченківського відділу ДВС у місті Києві від 12.04.2021 ВП №63863108 про накладення штрафу вбачається, що дана постанова є виконавчим документом та набирає чинності з моменту її винесення, строк пред`явлення до виконання три місяці (а.с.17-18).
Правовими положеннями ч. 1 ст. 12 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.
В силу вимог п. 2 та 6 ч. 4 ст. 4 Закону №1404-VIII, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо: пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання; виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.
У свою чергу, ч. 4 статті 12 Закону №1404-VІІІ передбачено, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі: 
1) пред`явлення виконавчого документа до виконання; 
2) надання судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, відстрочки або розстрочки виконання рішення.
Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає. Що вказаний перелік є вичерпним та не підлягає довільному тлумаченню. 
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з вище зазначених правових норм, виконавчий документ, стягувачем за яким є Держава або державний орган, може бути пред`явлений до примусового виконання протягом трьох місяців з дня набрання ним законної сили, при цьому, пред`явлення виконавчого документа до виконання з пропуском відповідного строку є законною підставою для повернення державним виконавцем такого виконавчого документу без прийняття до виконання.
Як вбачається з постанови Шевченківського відділу ДВС у місті Києві від 12.04.2021 ВП №63863108 про накладання штрафу, строк її пред`явлення  до виконання становить три місяці, тобто, зазначений строк сплив 12.07.2021.
Разом з тим, оскаржувана  постанова про відкриття виконавчого провадження від 08.08.2024 ВП №75745118 була прийнята Шевченківського відділу ДВС у місті Києві після спливу строку  пред`явлення вказаної постанови до примусового виконання, що свідчить про наявність підстав для повернення відповідачем вказаного виконавчого документа стягувачу.
Натомість, в даному випадку, Шевченківським відділом ДВС у місті Києві не було вчинено визначені законодавцем норми, зокрема, - не повернуто виконавчий документ - постанову Шевченківського відділу ДВС у місті Києві від 12.04.2021 ВП №63863108 про накладання штрафу  стягувачу, та протиправно винесено оскаржувану постанову про відкриття виконавчого провадження від 08.08.2024 ВП №75745118.
У свою чергу, належних доказів щодо поновлення строків пред`явлення виконавчого документа до стягнення Шевченківським відділом ДВС у місті Києві не надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції.
Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що оскаржувана постанова Шевченківського районного відділу ДВС у місті Києві про відкриття виконавчого провадження №75745118 від 08.08.2024 року є протиправною та підлягає скасуванню.
Подібна правова позиція викладенп Верховним Судом у постанові від 04.08.2022 у справі №580/1953/21.
Щодо доводів апелянта про  особливості примусового виконання рішень у період воєнного стану визначено пунктом 10.2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якого тимчасово на період до припинення або скасування воєнного стану на території України, з поміж іншого, визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.
У даному випадку кінцевий строк пред`явлення виконавчого документа - постанови №63863108 від 12.04.2021, як вже вище зазначалося судом, припадав на 12.07.2021.
Відповідно, станом на 12.07.2021 року, в Україні ще не було введено воєнний стан (24.02.2022), а тому дія пункту 10.2 розділу ХШ «Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження» не поширюється на спірні правовідносини.
Таким чином, суд апеляційної інстанції доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо визнання протиправною та скасування оскаржуваної постанови та задоволення позову в повному обсязі.
Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. 
Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. 
У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).
Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. 
Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.
У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Правовими положеннями ч. 1 ст. 272 КАС України регламентовано, що судові рішення за наслідками розгляду судами першої інстанції справ, визначених статтями 273, 275-277, 280, 282, пунктами 5 та 6 частини першої статті 283, статтями 286-288 цього Кодексу, набирають законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.
Керуючись ст.ст. 242, 272, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 3 ст. 272 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                      М.І. Кобаль

Судді:                                                                                          Н.П. Бужак

                                                                                                              О.М. Оксененко

Повний текст виготовлено 25.11.2025 року