ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1696/26 Справа № 201/4653/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Агєєва О.В.,
суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.
за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №201/4653/25 за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії і стягнення моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 09 жовтня 2025 року,ухвалене у складі судді Антонюк О.А., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Соборного районного суду міста Дніпра з позовом до Дніпровської міської ради про визнання дій протизаконними, протиправними, зобов`язання вчинити певні дії і стягнення моральної шкоди.
В обґрунтування позову зазначає, що 23 червня 2021 року за вх. № 36/3847 він подав до міськради заяву, до якої було додано клопотання про видачу дозволу на розробку проекту землеустрою. Однак його клопотання своєчасно не розглядалось. Лише через рік після подання клопотання, замість розгляду його на сесії міськради відповідно до вимог Земельного Кодексу України та ст.20 Закону України «Про звернення громадян», відповідач надав відповідь від 09 червня 2022 року за вих. №8/7-438, в якому у розгляді його клопотання від 23 червня 2021 року за вх. № 36/3847 було відмовлено. 
Обґрунтовуючи свою відмову, відповідач послався на положення ст. 41 Земельного кодексу України щодо передачі земельної ділянки саме гаражно-будівельним кооперативам, а не окремим громадянам, та на рішення міськради від 24 листопада 2021 року № 508/12 «Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам у м. Дніпрі (16 осіб)». 
Вказує, що рішення міськради від 24 листопада 2021 року № 508/12 «Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам у м. Дніпрі (16 осіб)» було оскаржено позивачем до суду. 18 лютого 2025 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 201/7974/22, п. 1.2 рішення міськради № 508/12 від 24 листопада 2021 року «Про відмову в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам у м. Дніпра (16 осіб) щодо клопотань ОСОБА_1 за вх. №№ 36/1043, 36/1044 від 17 лютого 2021 року про відведення земельних ділянок за фактичним розміщенням гаражів № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 у кооперативі з будівництва та експлуатації колективних гаражів «Кіпарисний» - скасовано.
Також, 06 вересня 2023 року рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №160/11378/23 визнано: протиправним та скасовано п.1.2 рішення «Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам у Дніпрі (16 осіб)» щодо клопотань ОСОБА_1 за вх. № № 36/1043, 36/1044 від 17 лютого 2021 року про відведення земельних ділянок за фактичним розміщенням гаражів № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 у Кооперативі з будівництва та експлуатації колективних гаражів «Кіпарисний».
Постановою від 17 січня 2024 року Третій апеляційного адміністративний суд скасував рішення окружного суду щодо скасування п. 1.2 рішення відповідача, оскільки спір у цій справі не може вирішуватися за правилами адміністративного судочинства, а має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.
Вважає порушення його прав на розгляд клопотання від 23 червня 2021 року за вх. №36/3847 у встановлений законодавством місячний термін, відсутність належної інформації, відмова в розгляді клопотання, справило на нього негативний психологічний вплив, порушило звичний душевний стан, викликало сильні тривалі хвилювання і душевні переживання, тобто, завдало значної моральної шкоди. 
З урахуванням всіх обставин, оцінює загальну моральну шкоду, завдану відсутністю достовірної інформації про послуги та неправомірними діями відповідача, в 10 000 грн. 
У зв`язку з чим, просив суд захистити його права шляхом визнання бездіяльність відповідача щодо розгляду клопотання від 23 червня 2021 року за вх. № 36/3847 протизаконною, посилання відповідача у відповіді від 09 червня 2022 року за вих. №8/7-438 на положення ст. 41 ЗК України та п. 1.2 рішення міськради від 24 листопада 2021 року № 508/12 як на підставу відмови в розгляді клопотання від 23 червня 2021 року за № 36/384.7 визнати протизаконною, зобов`язати відповідача розглянути клопотання від 23 червня 2021 року за вх. №36/3847 та стягнути з відповідача моральну шкоду, нанесену йому в зв?язку з відмовою в розгляді клопотання від 23 червня 2021 року за вх. № 36/3847 розмірі 10 000 грн.

Рішенням Соборного районного суду міста Дніпра від 09 жовтня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ДМР про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії і стягнення моральної шкоди –відмовлено. Вирішено питання розподілу судового збору.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалено при не повному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими та невідповідності висновків, викладених у рішенні, обставинам справи.
В обґрунтування скарги зазначає, що висновки суду в своєму рішенні щодо недоведеності того, що посилання відповідача на положення ст.41 ЗК України у відповіді від 09 червня 2022 року за вих. №8/7-438 було застосовано неправильно і на відсутність доказів, які б спростували цю інформації не відповідають дійсності і є неспроможними, оскільки спростовуються рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 18 лютого 2025 року у справі №201/7974/22, яким скасовано п.1.2 рішення міськради №508/12 від 24 листопада 2021 року «Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведень земельних ділянок громадянам у м.Дніпрі».
Зазначає, що рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 18 лютого 2025 року у справі №201/7974/22 залишено без змін Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 липня 2025 року. 
Вважає, що відповідач визнав незаконність своїх відповідей від 09 червня 2022 року за вих. №8/7-438 шляхом відміни п.1.2 рішення Дніпровської міськради №164/47 від 21 лютого 2024 року і самостійно скасував п.1.2 вказаного рішення.
Зауважує, що суд першої інстанції на це уваги не звернув та у мотивувальній частині рішення про ці позовні вимоги не згадав. 
Суд порушив вимоги п.п.2, 3 ч.4 ст.265 ЦПК України, оскільки в оскаржуваному рішенні не дав мотивованої оцінки наведеним в п.3 позову аргументи і не зазначив мотивів відхилення наданих доказів, відмовившись прийняти до уваги вказані вище судові рішення чим порушив вимоги ст.ст.124, 129 Конституції України. 
У зв`язку з чим просить рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 09 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 

Представник відповідача ДМР Михайлюк Т.О., скориставшись свої правом подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає, що вимоги даної апеляційної скарги не підлягають задоволенню, а доводи, наведені в ній, є необґрунтованими та такими, що суперечать нормам діючого законодавства.
Вказує, що апеляційна скарга фактично зводиться до повторення доводів позовної заяви, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку, та не містить нових обставин чи доказів, які б спростовували встановлені судом факти.
Зауважує, що ст.116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Питання регулювання земельних відносин відповідно до закону вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради (п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Частинами 1, 2 ст.59 вказаного Закону передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. 
Зазначає, що саме міська рада як колегіальний представницький орган наділена повноваженнями щодо розпорядження землями комунальної власності, а вирішення питань регулювання земельних відносин здійснюється виключно на пленарних засіданнях шляхом прийняття відповідних рішень.
Вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що надання чи відмова у наданні дозволу на розроблення проєкту землеустрою належить до виключної компетенції Дніпровської міської ради та оформлюється рішенням ради.
Суд першої інстанції правильно встановив, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до Дніпровської міської ради з клопотаннями щодо надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою з метою відведення земельних ділянок по фактичному розміщенню гаражів № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 по провулку Кипарисному. Зокрема, 17 лютого 2021 року ОСОБА_1 подав до Дніпровської міської ради відповідні клопотання (вх. №№36/1043, 36/1044). За результатами їх розгляду та на підставі поданих документів Дніпровською міською радою 24 листопада 2021 року було прийнято рішення №508/12 «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам у м. Дніпрі (16 осіб)».
Вказує, що пунктом 1.2 зазначеного рішення ОСОБА_1 було відмовлено у наданні дозволу на розроблення проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок по фактичному розміщенню гаражів №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 у кооперативі по будівництву та експлуатації колективних гаражів «Кипарисний» у зв`язку з невідповідністю місця розташування об`єктів вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативноправових актів. 
21 лютого 2024 року Дніпровською міською радою було прийнято рішення №164/47 «Про внесення змін до рішення міської ради від 24 листопада 2021 року №508/12», яким пункт 1.2 рішення №508/12 було виключено. Таким чином, рішення міської ради від 24 листопада 2021 року №508/12 у відповідній частині втратило чинність на підставі самостійного акту органу місцевого самоврядування. 
Зазначає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що лист департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 09 червня 2022 року вих. №8/7-438, наданий у відповідь на звернення ОСОБА_1 від 23 червня 2021 року (вх. №36/3847), має інформаційний характер та не є рішенням суб`єкта владних повноважень. Надаючи відповідь від 23 червня 2021 року №8/7-438, департамент по роботі з активами Дніпровської міської ради діяв у межах наданих повноважень та відповідно до вимог чинного законодавства. 
Скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що посилання департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради у відповіді від 23 червня 2021 року №8/7- 438 на положення статті 41 Земельного кодексу України нібито порушує його право на приватизацію земельної ділянки. Проте такі доводи є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами. 
Зауважує, що прийняття Дніпровською міською радою рішення про виключення пункту 1.2 рішення від 24 листопада 2021 року №508/12 та визнання його таким, що втратив чинність, не свідчить про незаконність дій департаменту чи протиправність наданої ним відповіді на момент її надання. Сам факт втрати чинності рішення ради не може бути підставою для визнання незаконним листа департаменту або посилання у ньому на норми земельного законодавства, оскільки правомірність дій суб`єкта владних повноважень оцінюється станом на час їх вчинення. 
Твердження апеляційної скарги про порушення права скаржника на приватизацію земельної ділянки є декларативними, не підтвердженими належними та допустимими доказами і не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Звертає увагу суду, що апеляційна скарга містить висловлювання, які мають образливий характер, не відповідають вимогам процесуальної етики та не сприяють всебічному, об`єктивному й неупередженому розгляду справи. Використання апелянтом у апеляційній скарзі некоректних та образливих висловлювань на адресу суду свідчить про зловживання процесуальними правами та порушення засад поваги до суду. Такі висловлювання не мають жодного правового значення, не підтверджені доказами та не можуть впливати на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення. 
Вказує, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, та таким, що ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права. 
У зв`язку з чим просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2025 року у цивільній справі №201/4653/25 року – без змін. 

Представник ДМР - Михайлюк Т.О. в судовому засідання апеляційного суду заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила відмовити у її задоволенні.
Позивач в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасника справи, який не з`явився в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Під час час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що 23 червня 2021 року за вх. №36/3847 ОСОБА_1 подав до міськради заяву, до якої було додано клопотання про видачу дозволу на розробку проекту землеустрою.
Відповідач надав відповідь від 09 червня 2022 року за вих.№8/7-438, в якому послався на положення ст.41 Земельного кодексу України щодо передачі земельної ділянки саме гаражно-будівельним кооперативам, а не окремим громадянам, та на рішення міськради від 24 листопада 2021 року №508/12 «Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам у м.Дніпрі (16 осіб)». Пунктом 1.2 цього рішення позивачу було відмовлено у наданні дозволу на розробку проектів землеустрою для відведення земельних ділянок за його клопотаннями вх. №36/1043 та вх. №36/1044 від 17 лютого 2021 року.
Вказаний пункт 1.2 рішення міськради від 24 листопада 2021 року №508/12 «Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам у м.Дніпрі (16 осіб)» було оскаржено позивачем до суду.
18 лютого 2025 року рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська у справі №201/7974/22 скасовано п.1.2 рішення міськради №508/12 від 24 листопада 2021 року «Про відмову в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам у м.Дніпра (16 осіб)» щодо клопотань ОСОБА_1 за вх.№№ 36/1043, 36/1044 від 17 лютого 2021 року про відведення земельних ділянок за фактичним розміщенням гаражів №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 у кооперативі з будівництва та експлуатації колективних гаражів «Кіпарисний». Суд зазначив, що рішення про відмову в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам у м.Дніпрі (16 осіб) №508-12 постановлено з порушенням місячного строку та не містить мотивів такої відмови: не зазначено в чому саме полягає невідповідність місця розташування гаражів на зазначеній території, не вказаний Закон та нормативно-правові акти, яким не відповідає місце розташування земельної ділянки, на яку ОСОБА_1 просив надати дозвіл на розробку проекту землеустрою.
06 вересня 2023 року рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №160/11378/23 визнано протиправним та скасовано п.1.2 рішення «Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам у Дніпрі (16 осіб)» щодо клопотань ОСОБА_1 за вх. №№ 36/1043, 36/1044 від 17 лютого 2021 року про відведення земельних ділянок за фактичним розміщенням гаражів №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 у кооперативі з будівництва та експлуатації колективних гаражів «Кіпарсний». 
Постановою від 17 січня 2024 року Третій апеляційний адміністративний суд скасував рішення окружного суду щодо скасування п.1.2 рішення відповідача, оскільки спір у цій справі не може вирішуватися за правилами адміністративного судочинства, а має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

На думку позивача, п.1.2 рішення міськради №506/12 від 24 листопада 2021 року є поширенням недостовірної інформації по відношенню до його заяви від 23 червня 2021 року за вх. №36/3847. 
Тому позивач просив суд захистити його права шляхом визнання бездіяльність відповідача щодо розгляду клопотання від 23 червня 2021 року за вх. № 36/3847 протизаконною, посилання відповідача у відповіді від 09 червня 2022 року за вих. №8/7-438 на положення ст.41 ЗК України та п. 1.2 рішення міськради від 24 листопада 2021 року № 508/12, як на підставу відмови в розгляді клопотання від 23 червня 2021 року за №36/384.7 - визнати протизаконним, зобов`язати відповідача розглянути клопотання від 23 червня 2021 року за вх.№36/3847 та стягнути з відповідача моральну шкоду, нанесену йому в зв`язку з відмовою в розгляді клопотання від 23 червня 2021 року за вх. №36/3847 розмірі 10 000 грн., оскільки така бездіяльність справила на нього негативний психологічний вплив, порушило звичний душевний стан, викликало сильні тривалі хвилювання і душевні переживання.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з тих підстав, що позивач не може вимагати визнання незаконним самого факту посилання у відповіді на норму права. Така позовна вимога не спрямована на відновлення порушеного права, не має правових наслідків та є формальною та штучною, що суперечить принципу ефективності судового захисту.
Крім того позивачем не доведено в суді, з наданням належних та допустимих доказів, заподіяння йому бездіяльністю відповідача моральної шкоди, оскільки не доказано наявність всіх складових для її відшкодування – неправомірності поведінки особи, наявності шкоди, наявності причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності, та наявності вини завдавача шкоди.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду наступне.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (стаття 16 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 14 Конституції України - земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
У частині першій статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Згідно з пунктами «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.
Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону (частина перша статті 116 ЗК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проєкти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.
Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю) (частина перша статті 81 ЗК України).
Громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом (стаття 40 ЗК України).
Згідно з пунктом "в" частини третьої статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, погодження проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та технічної документації із землеустрою, повноваження органів виконавчої влади в частині затвердження цих проєктів регулюється статтею 118 ЗК України.
Відповідно до частин першої, другої, десятої статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.
Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.
Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.
Відповідно до частини сьомої статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. 
Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Отже, перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є вичерпним, відповідний орган у разі ухвалення рішення про відмову у наданні такого дозволу зобов`язаний належним чином мотивувати причини цієї відмови.
Рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою не є правовстановлювальним актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №380/624/16-ц, провадження №14-301цс18, від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц, провадження №14-28цс20).
Звернення особи до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з метою отримання земельної ділянки у власність, зумовлене інтересом особи на отримання цієї земельної ділянки, за відсутності для цього законних перешкод.
Отже, рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Звернення особи до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з метою отримання земельної ділянки у власність чи користування зумовлене інтересом особи на отримання цієї земельної ділянки, за відсутності для цього законних перешкод.

Як було встановлено судом першої інстанції позивач ОСОБА_1 неодноразово (крім як 23.06.21 року) звертався до Дніпровської міської ради з заявами щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою з метою відведення земельних ділянок по фактичному розміщенню гаражів №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 по провулку Кипарисному. Зокрема 17 лютого 2021 року ОСОБА_1 подав до Дніпровської міської ради відповідні клопотання (вх.№№36/1043, 36/1044). За результатами їх розгляду та на підставі поданих документів Дніпровською міською радою 24 листопада 2021 року було прийнято рішення №508/12 «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам у м.Дніпрі (16 осіб)».
Пунктом 1.2 зазначеного рішення ОСОБА_1 було відмовлено у наданні дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок по фактичному розміщенню гаражів №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 у кооперативі по будівництву та експлуатації колективних гаражів «Кипарисний» у зв`язку з невідповідністю місця розташування об`єктів вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.
21 лютого 2024 року Дніпровською міською радою було прийнято рішення №164/47 «Про внесення змін до рішення міської ради від 24 листопада 2021 року №508/12», яким пункт 1.2 рішення №508/12 було виключено. Таким чином, рішення міської ради від 24 листопада 2021 року №508/12 у відповідній частині втратило чинність на підставі самостійного акту органу місцевого самоврядування.
Надаючи відповідь від 09 червня 2022 року №8/7-438 департамент по роботі з активами Дніпровської міської ради діяв у межах наданих йому повноважень.
Посилання у зазначеній відповіді на норми статті 41 Земельного кодексу України, як обгрунтовано зазначив суд, має виключно роз`яснювальний характер і не є рішенням щодо питання передачі земельної ділянки у власність, не припиняє та не обмежує права скаржника на звернення з відповідним клопотанням про приватизацію земельної ділянки у порядку, визначеному законом. Сам по собі лист департаменту не породжує правових наслідків для позивача та не змінює обсяг його прав чи обов`язків. Крім того, право на безоплатну передачу (приватизацію) земельної ділянки із земель комунальної власності не є абсолютним, а реалізується виключно за наявності передбачених законом умов та за результатами прийняття відповідного рішення уповноваженого органу місцевого самоврядування. Тому посилання апелянта, що обґрунтування відповідачем відповіді від 09 червня 2022 року №8/7-438 положеннями статті 41 ЗК України порушує його право на приватизацію земельної ділянки не були прийняті судом.

Відмовляючи у задоволенні позову щодо стягнення моральної шкоди, суд виходив з вимог ст.ст.23, 1166 та 1167 ЦК України (на які посилається позивач в обгрунтування вимог в цій частині).
Судом вірно зазначено, що для відшкодування моральної шкоди за правилами ст.ст.1166, 1167 ЦК України необхідно довести неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для задоволення позову про відшкодування завданої шкоди.
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).
Відповідно до вимог ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Тягар доведення всіх наведених вище складових для відшкодування моральної шкоди покладається на позивача.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Суд першої інстанції встановивши обставини справи, в межах заявлених вимог та наданих позивачем доказів, прийшов до обґрунтованого висновку про не доведеність позову і колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Суд правильно застосував норми матеріального права у спірних правовідносинах та не допустив порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскарженого судового рішення, тому суд відхиляє доводи апеляційної скарги. Наведені обгрунтування апеляційної скарги фактично зводиться до незгоди з висновками суду першої інстанції, що відповідно до статті 376 ЦПК України не є підставою для скасування судового рішення. 

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 09 жовтня 2025 року немає.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 -залишити без задоволення.
Рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 09 жовтня 2025 року -залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 09.02.2026р.

Головуючий суддя О.В. Агєєв