Єдиний унікальний номер 205/1413/25
Номер провадження2-о/205/44/26
єдиний унікальний номер № 205/1413/25
провадження № 2о/205/44/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
29 січня 2026 року м. Дніпро
Новокодацький районний суд міста Дніпра в складі: головуючого судді – Басової Н.В., за участю секретаря судового засідання – Пєтіної К.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Відділ № 7 Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Головне управління Міграційної служби України в Дніпропетровській області про встановлення факту постійного проживання на території України,
ВСТАНОВИВ:

Заявник 29 січня 2025 року звернувся до Новокодацького районного суду міста Дніпра з вищевказаною заявою, у якій просив встановити особу – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Атерк, Мартакертський район НКАО Азербайджанська РСР (зараз територія Азербайджану), згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 13.12.1960 року, видане Атерською сільською радою Мартакертського району – НКАО, Азербайджанська РСР, виданого 06.04.1968 року, актовий запис № 75, проживав без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 – для отримання паспорта громадянина України; встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , який народився в м. Атерк, Мартакертський район НКАО Азербайджанська РСР (зараз територія Азербайджану), на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року.
Заява мотивована тим, що заявник, ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в м. Атерк, Мартакертський район НКАО Азербайджанська РСР (зараз територія Азербайджану), у вересні 1989 року переїхав до м. Мирнограду Донецької області разом зі своєю родиною: дружина – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка отримала паспорт громадянки України НОМЕР_2 від 06 липня 2004 року, виданий Димитровським МВ УМВС України в Донецькій області, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ; син – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт громадянина України НОМЕР_3 від 27 грудня 2005 року, виданий Димитровським МВ УМВС України в Донецькій області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . У заявника був паспорт громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року, який було втрачено в кінці 1990 року з усіма документами. Тому в подальшому отримання паспорта громадянина України на момент проголошення незалежності України стало неможливим. Заявник звертався до Державної міграційної служби, для відновлення документів та отримання паспорту громадянина України, але для цього потрібно було свідоцтво про народження, яке заявник загубив з усіма документи, як він так вважав. Але під час останньої евакуації взимку 2024 року з м. Мирноград Донецької області зі свого постійного місця проживання у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, випадково у валізах знайшов свідоцтво про народження, що дало змогу звернутись до відділу ДМС. Заявник не має інших документів, які посвідчують його особу, що унеможливлює для нього реалізацію його прав і свобод, зокрема у сфері праці, медицини, соціального захисту. Встановлення факту проживання на території України має для нього важливе значення і є необхідним для підтвердження його належності до громадянства України, отримання паспорта громадянина України. У січні 2025 року, заявник звернувся до Відділу № 7 Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області з заявою щодо встановлення особи з подальшим оформленням паспорта громадянина України. 21 січня 2025 року заявник отримав відповідь, що особу не встановлено, належність до громадянства України не визначено, тому для встановлення належності до громадянства України та подальшому документуванню необхідно звернутись до суду про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року. 
Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2025 року заяву залишено без руху.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку окремого провадження.
Заявник, його представник у судовому засіданні заявлені вимоги підтримали в повному обсязі.
Представник заінтересованої особи просила відмовити в задоволенні заявлених вимог..
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, щоОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Атерк, Мартакертський район НКАО Азербайджанська РСР (зараз територія Азербайджану).
Відділом № 7 Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області розглянуто звернення ОСОБА_1 щодо встановлення належності до громадянства України та документування паспортом громадянина України у зв`язку з втратою паспорту колишнього СРСР зразка 1974 року та у листі № 1216-289/1216-25 від 22.01.2025 року зазначено, що заявник не документувався паспортом громадянина України та його належність до громадянства України не була визначена під час загального обміну паспортів колишнього СРСР зразка 1994 року на паспорт громадянина України у період з травня 1995 року по вересень 2002 року. Згідно відомостей Відділу з питань встановлення належності до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, документуванням паспортом громадянина України до територіального підрозділу заявник не звертався. Заявнику для встановлення належності до громадянства України та подальшого документування паспортом громадянина України рекомендовано звернутись до Відділу з відповідним рішенням про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року/проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.
Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Частиною першою статті 15 ЦПК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Порядок розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в порядку окремого провадження визначений главами 1 і 6 розділу IV ЦПК України.
Окреме провадження є видом непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
При цьому суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.
Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та іншої мети ні.
Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.
Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.
Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.
Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, із 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).
Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.
Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).
Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.
Звертаючись до суду, заявник просив суд встановити особу – ОСОБА_1 для отримання паспорта громадянина України, а також встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року.
Цей факт має значення для встановлення належності заявника до громадянства України та отримання паспорта громадянина України.
Указом Президента України № 215 від 27 березня 2001 року, в редакції Указу Президента України № 588/2006 від 27 червня 2006 року, затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі Порядок).
Пунктом 7 Порядку визначено, що встановлення належності до громадянства України стосується: а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі: осіб, які за станом на 13 листопада 1991 року проходили строкову військову службу на території України і після її проходження залишилися проживати на території України; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України; б) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті «а» цього пункту; в) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття та виховувалися в державних дитячих закладах України.
Оформлення належності до громадянства України стосується осіб, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та дітей таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття.
Перевірка належності до громадянства України стосується осіб, які перебувають за кордоном і в яких відсутні документи, що підтверджують громадянство України, або якщо виникла необхідність перевірки факту перебування таких осіб у громадянстві України.
Згідно з пунктом 8 Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.
Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.
Пунктом 25 Порядку визначено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а»-«в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.
Пунктом 44 Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
Враховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство» і може пов`язуватися із фактом проживання або постійного проживання на території України в певний час і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення.
Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20), від 07 серпня 2023 року у справі № 756/16751/21 (провадження № 61-5793св23).
У частині четвертій статті 263 ЦПК України зазначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин,які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Заявник наголошував на тому, що він проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року.
Разом з тим, належних, достатніх та достовірних письмових доказів на підтвердження цього факту суду не надано, а письмові докази надані заявником до своєї заяви, як доказ постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року, суд не може прийняти до уваги, оскільки з них неможливо встановити особу заявника встановити факт саме постійного проживання заявника на території України у зазначений період часу, що є предметом доказування у справі, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог.
На підставі викладеного та керуючись Законом України «Про громадянство України», ст. ст. 4, 12-13, 81, 247, 263-266, 293-294, 315, 354 ЦПК України, 

ВИРІШИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ), заінтересована особа: Відділ № 7 Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (код ЄДРПОУ: 37806243, місцезнаходження: м. Дніпро, просп. Сергія Нігояна, буд. 75), Головне управління Міграційної служби України в Дніпропетровській області(місце знаходження , м. Дніпро, вул. В. Липинського , буд. 7) про встановлення факту постійного проживання на території України – відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після завершення апеляційного перегляду.

Суддя Н.В. Басова