Справа № 566/1272/25
номер провадження 2/558/80/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2026 року  селище Демидівка

Демидівський районний суд Рівненської області, в складі судді одноособово Феха Т.С., при секретарі судового засідання Ковальській Л.С., з участю представника позивача – адвоката Садового М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
У позовній заяві позивач ОСОБА_1 просила визнати спільною сумісною власністю її, ОСОБА_1 , та відповідача ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 72,3 кв.м., житловою площею 53,8 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, а саме: (а) – прибудова, (а1) – вхідні сходи, (Б) – літня кухня, (В) – сарай, (Д) – льох, (Г) – вбиральня, (Е) – колодязь, (N1) – огорожа, (N2) – ворота, що розташовані в АДРЕСА_2 , а в порядку поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на частку такого житлового будинку та господарських будівель.
В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 у позовній заяві зазначила про те, що 4 листопада 2003 року між нею, ОСОБА_1 , та відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. За час перебування у шлюбі в неї та відповідача народилося двоє дітей – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
20 червня 2025 року відповідач ОСОБА_2 подав до суду заяву про розірвання шлюбу та ще до подання такої заяви до суду відповідач почав проживати окремо. 
За час шлюбу нею та відповідачем було набуте спільне майно, зокрема, житловий будинок АДРЕСА_1 . Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами був придбаний 13 вересня 2007 року за спільні кошти подружжя на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 13 вересня 2007 року приватним нотаріусом Млинівського районного нотаріального округу Рідченко О.Й., за реєстраційним номером 2171.
Право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами було зареєстровано на ОСОБА_2 .
У позовній заяві позивач ОСОБА_1 зазначила про те, що відповідач ОСОБА_2 бажає створити сім`ю з іншою жінкою. Питання поділу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в добровільному порядку між нею та відповідачем не вирішено.
В позовній заяві позивач ОСОБА_1 просила позовні вимоги задовольнити та стягнути з відповідача понесені нею судові витрати.
На розгляд справи позивач ОСОБА_1 не з`явилась.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Садовий М.В. позовні вимоги позивача підтримав, з підстав викладених у позовній заяві, просив позовні вимоги позивача задовольнити та вирішити питання про судові витрати.
Відповідач ОСОБА_2 на розгляд справи до суду не з`явився, подав заяву в якій повідомив про неможливість прибуття в судове засідання у зв`язку з перебуванням у відрядженні, просив справу розглянути без його участі, а також зазначив про те, що позовні вимоги позивача визнає, не заперечує щодо визнання за позивачем права власності на частку житлового будинку з надвірними будівлями. В задоволенні позовної вимоги про стягнення судових витрат просив відмовити, оскільки вважав їх необґрунтованими.
Заслухавши представника позивача, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 одружилися 4 листопада 2003 року, їх шлюб був зареєстрованим у Підгаєцькій сільській раді Млинівського району Рівненської області, актовий запис 6.
На підставі рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 15 жовтня 2025 року, ухваленого в справі №566/906/25, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. Таке рішення суду набрало законної сили 15 листопада 2025 року.
Як встановлено із змісту Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 435037116 (а.с. 10), Витягу з Державного реєстру речових прав №460460032, Відповіді №2292943 від 30 січня 2026 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 13 вересня 2007 року приватним нотаріусом Млинівського районного нотаріального округу Рівненської області Рідченко О.Й., за р. №2171, ОСОБА_2 набув право власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, установленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.
В силу вимог ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обігу (ч. 1 ст. 61 СК України).
Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Аналогічне закріплене в ч. 2 ст. 372 ЦК України, згідно якої - у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу (правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372 /504 /17, від 6 лютого 2018 року в справі № 235/9895/15- ц, від 5 квітня 2018 року в справі № 404/ 1515/16-ц та у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі №6-843цс17, які відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України повинні бути враховані всіма судами України.
Способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя визначаються статтею 71 СК України.
Згідно поданої до суду 9 грудня 2025 року заяви (а.с. 40) відповідач ОСОБА_2 зазначив про те, що визнає позовні вимоги позивача щодо поділу житлового будинку з надвірними будівлями.
Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позовних вимог судом не встановлено.
Судом встановлено, що житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (сторін по справі). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.
Враховуючи вказані обставини справи та правові норми, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.
За змістом ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.
За положеннями ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір в розмірі 1211,20 гривень, оскільки понесення таких витрат позивачем підтверджено документально (а.с. 19).
Підстав для звільнення відповідача від сплати судового збору не встановлено.
До позовної заяви позивачем додано довідку про оплату правничої допомоги № 30 від 18 серпня 2025 року, квитанцію до прибуткового ордера №29 від 18 серпня 2025 року (а.с. 16, 17), що підтверджують сплату позивачем ОСОБА_1 адвокату Садовому М.В. на надання правничої допомоги 10000 гривень.
Відповідач ОСОБА_2 у поданій до суду заяві зазначив про те, що вважає такі витрати необґрунтованими.
Статтею 137 ЦПК України, передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Враховуючи характер виконаної роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, значення справи для сторони, з відповідача на користь позивача слід стягнути 5000 гривень витрат на професійну правничу допомогу.
У позовній заяві позивач, обгрунтовуючи свої позовні вимоги, посилалась на положення ст.ст. 60, 61, 63, 65, 69, 70 СК України.
Застосування вказаних правових норм при вирішенні справи, суд вважає обґрунтованим.
Відповідно до ст.ст. 13, 206, 258, 259, 265, 268, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

Позовну заяву задовольнити. 
Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , житловий будинок АДРЕСА_3 .
Визнати за ОСОБА_1 право власності на частку житлового будинку АДРЕСА_3 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1211,20 гривень та 5000 гривень витрат на професійну правничу допомогу.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП – НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП – НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя        Т.С. Феха.
Повний текст рішення складено 4 лютого 2025 року.