ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

головуючий суддя у першій інстанції: Смокович В.І.

05 січня 2026 року	Львів	Справа № 140/2488/25 пров. № А/857/32562/25	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Бруновської Н.В.
суддів: Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 червня 2025 року у справі №140/2488/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Старовижівської селищної ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В :
11.03.2025р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до Старовижівської селищної ради, у якому просив суд: 
-визнати протиправним та скасувати п.3 рішення Старовижівської селищної ради Волинської області №39/28 від 10.09.2024р. «Про виготовлення звіту з експертної грошової оцінки земельної ділянки кадастровий номер 0725084000:04:000:0016 для обслуговування будівель оздоровчого призначення на території Старовижівської селищної ради», в частині зобов`язання громадянина ОСОБА_1 укласти у місячний термін договір оренди землі; 
- зобов`язати Старовижівську селищну раду Волинської області внести зміни до п.3 рішення Старовижівської селищної ради Волинської області №39/28 від 10.09.2024р. «Про виготовлення звіту з експертної грошової оцінки земельної ділянки кадастровий номер 0725084000:04:000:0016 для обслуговування будівель рекреаційного призначення на території Старовижівської селищної ради», виклавши його в наступній редакції: « 3. Після затвердження звіту про експертну грошову оцінку вищезазначеної земельної ділянки громадянину ОСОБА_1 у місячний термін укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки».
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 30.06.2025р. в позові відмовлено.
Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.
Апелянт просить суд, Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30.06.2025р. скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 13.08.2020р. Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській області та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу об`єктв малої приватизації, за результатами продажу на аукціоні. 
Згідно умов казаного договору якого ОСОБА_1 придбав наступне нерухоме майно: спальний корпус №1, загальною площею 52.7 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 53045690-250; спальний корпус №2, загальною площею 50.5 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 530355807250; спальний корпус №3, загальною площею 52,5 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 530875607250; спальний корпус №4, загальною площею 252,7 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна- 530450407250; адміністративно-побутовий корпус №5, загальною площею 294.1 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 530461307250; гараж-прохідна, загальною площею 104.9 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 530420107250; господарське приміщення №6, загальною площею 51.5 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_7 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 530436607250; артезіанська свердловина із насосною станцією №8, загальною площею 4.8 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_8 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 530629807250; водонапірна башта №9, загальною площею 1,8 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_9 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 530726407250; овочесховище №10, загальною площею 29,9 кв.м., розташований за адресою: Волинська область, Старовижівський район Буцинська сільська рада, Пісочне урочище, 76/10, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 530759007250; вбиральня №11, загальною площею 7,2 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_10 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 530817307250 (арк. спр. 18-21).
14.09.2020р. з метою виконання умов договору, складено акт приймання-передачі вказаного державного майна (арк. спр. 22) та зареєстровано право власності на вказані об`єкти що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №224451895 від 17.09.2020, №224551594 від 18.09.2020, 224538280 від 18.09.2020, №224463357 від 17.09.2023, №224564762 від 18.09.2020, №224556744 від 18.09.2020, №224516414 від 18.09.2020, №224470896 від 17.09.2020, №224459846 від 17.09.2020, №224456281 від 17.09.2020, №331653372 від 09.05.2023 (а.с.38-48).
09.06.2023р. Селищна рада прийняла рішення №27/143 «Про розгляд заяви ОСОБА_1 », яким відмовлено позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та наданні дозволу на проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки, кадастровий номер 0725084000:04:000:0016, площею 0,6 га (а.с. 16).
29.02.2024р. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду у справі №140/33317/23 адміністративний позов задоволено.
Суд визнав протиправним та скасував рішення Старовижівської селищної ради Волинської області №27/143 від 09.06.2023р. «Про розгляд заяви ОСОБА_1 », яким відмовлено позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та/або наданні дозволу на проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки, кадастровий номер 0725084000:04:000:0016, площею 0,6 га. 
Одночасно, суд зобов`язав Старовижівську селищну раду Волинської області надати позивачу дозвіл на проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки, кадастровий номер 0725084000:04:000:0016, площею 0,6 га, категорія земель: землі рекреаційного призначення, що розташована за адресою: Волинська область, Старовижівський район, Поліська сільська рада (зворот а.с. 10-13).
ч.4 ст.78 КАС України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
10.09.2024р. Старовижівською селищною радою прийнято рішення №39/28 «Про виготовлення звіту з експертної грошової оцінки земельної ділянки кадастровий номер 0725084000:04:000:0016 для обслуговування будівель оздоровчого призначення на території Старовижівської селищної ради», яким надано дозвіл ОСОБА_1 на виготовлення звіту з експертної грошової оцінки земельної ділянки з кадастровим номером 0725084000:04:000:0016, площею 0,6 га для обслуговування будівель оздоровчого призначення та п.3 рішення після затвердження вказаного звіту вирішено передати ОСОБА_1 в оренду дану земельну ділянку (а.с.17).
Вважаючи п.3 рішення селищної ради №39/28 в частині зобов`язання позивача укласти у місячний термін договір оренди землі протиправним, позивач звернувся із даним позовом до суду.
ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В п."б" ч.1 ст.12 ЗК України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.
Із змісту витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 11.10.2023р. №НВ-0002135752023, чітко видно, що земельна ділянка за кадастровим номером 0725084000:04000:0016 перебуває у власності Старовижівської селищної ради (а. с.36-37).
Згідно ч.1 ст.83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю.
Отже, земельна ділянка за кадастровим номером 0725084000:04000:0016 є комунальною власністю Старовижівської селищної ради.
Верховний Суд у своїй постанові від 18.01.2023р. у справі № 580/1300/22 сформулював правовий висновок про те, що дотримання встановленого порядку відведення у власність земель державної або комунальної власності становить особливий суспільний інтерес, оскільки відповідно до ст.13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. У зв`язку з цим, важливим є суворе дотримання порядку відведення землі у власні фізичним або юридичним особам, а також забезпечити конкурентний спосіб розпорядження таким суспільним активом як земля, зокрема шляхом її продажу на торгах. Тільки такий підхід забезпечить раціональне використання землі, а також реалізацію принципу рівності перед законом та запобігання всім формам дискримінації.
Відповідно до ч.1-ч.4 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
ч.1 ст.122 ЗК України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Згідно ч.2,ч.3 ст.128 ЗК України громадяни та юридичні особи, зацікавлені у придбанні земельних ділянок у власність, подають заяву (клопотання) до відповідного органу виконавчої влади або сільської, селищної, міської ради чи державного органу приватизації. У заяві (клопотанні) зазначаються місце розташування земельної ділянки, її цільове призначення, розміри та площа, а також згода на укладення договору про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки.
До заяви (клопотання) додаються:
а) документ, що посвідчує право користування земельною ділянкою (у разі його наявності), та документи, що посвідчують право власності на нерухоме майно (будівлі та споруди), розташоване на цій земельній ділянці (у разі наявності на земельній ділянці будівель, споруд);
б) копія установчих документів для юридичної особи, а для громадянина - копія документа, що посвідчує особу.
Орган державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим або орган місцевого самоврядування у місячний строк розглядає заяву (клопотання) і приймає рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (якщо такий проект відсутній) та/або про проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки (крім земельних ділянок площею понад 50 гектарів для розміщення відкритих спортивних і фізкультурно-оздоровчих споруд) чи про відмову в продажу із зазначенням обґрунтованих причин відмови.
ч.5 ст. 128 ЗК України визначено, що підставою для відмови в продажу земельної ділянки є:
а) неподання документів, необхідних для прийняття рішення щодо продажу такої земельної ділянки;
б) виявлення недостовірних відомостей у поданих документах;
в) якщо щодо суб`єкта підприємницької діяльності порушена справа про банкрутство або припинення його діяльності;
г) встановлена цим Кодексом заборона на передачу земельної ділянки у приватну власність;
ґ) відмова від укладення договору про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки.
Рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевої державної адміністрації, сільської, селищної, міської ради про продаж земельної ділянки є підставою для укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки (ч.6 ст.128 ЗК України).
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що ЗК України визначено чіткий та послідовний алгоритм дій під час продажу земельних ділянок державної або комунальної власності на підставі цивільно-правових договорів, який передбачає подання зацікавленою особою відповідного клопотання (заяви) з необхідними документами та розгляд цього клопотання уповноваженим органом в місячний строк з прийняттям рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та/або про проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки, чи рішення про відмову в продажу із зазначенням обґрунтованих причин відмови.
Водночас, перелік підстав для відмови в продажу земельної ділянки є вичерпним та закріплений у ч.5 ст.128 ЗК України.
Також, необхідно звернути увагу, що ЗК України встановлена обов`язковість укладення договору про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки.
Із змісту ч.4 ст.83 ЗК України, видно, що до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать:
а) землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо);
б) землі під залізницями, автомобільними дорогами, об`єктами повітряного і трубопровідного транспорту;
в) землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом;
г) землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом;
ґ) землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом;
д) земельні ділянки, які використовуються для забезпечення діяльності органів місцевого самоврядування;
е) земельні ділянки, штучно створені в межах прибережної захисної смуги чи смуги відведення, на землях лісогосподарського призначення та природно-заповідного фонду, що перебувають у прибережній захисній смузі водних об`єктів, або на земельних ділянках дна водних об`єктів;
є) землі під об`єктами інженерної інфраструктури міжгосподарських меліоративних систем, які перебувають у комунальній власності.
Рішення сільської ради від 10.09.2024р. №39/28 винесено на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 29.02.2024р. у справі №140/33317/23, яким зобов`язано Старовижівську селищну раду Волинської області надати позивачу дозвіл на проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки, кадастровий номер 0725084000:04:000:0016, площею 0,6 га, категорія земель: землі рекреаційного призначення, що розташована за адресою: Волинська область, Старовижівський район, Поліська сільська рада.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу апелянта, що вказаним рішенням не встановлювалось право ОСОБА_1 на укладення договору купівлі-продажу щодо вказаної земельної ділянки та в мотивувальні частині такого рішення зазначено, що «експертна грошова оцінка земельної ділянки є проміжним етапом перед укладанням договору купівлі-продажу, не є правовстановлюючим документом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності на земельну ділянку».
В п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997р. № 280/97-ВР (далі - Закон № 280/97-ВР), видно, що вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин здійснюється виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.
ч.2 ст.2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», передбачено, що місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.
Згідно ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.
Діяльність Старовижівської селищної ради регулюється Регламентом Старовижівської селищної ради восьмого скликання затвердженим рішення Старовижівської селищної ради від 30.11.2020р. № 2/3 (далі – Регламент) (текст Регламенту знаходиться на офіційному веб-сайті селищної ради https://www.stvselrada.gov.ua/index.php/selyshchna-rada/rehlament).
п.1.3 Регламенту встановлено, що він визначає порядок проведення першої сесії Ради, порядок обрання секретаря селищної ради, затвердження заступника селищного голови з питань діяльності виконавчого органу, керуючого справами (секретаря) виконавчого комітету, скликання чергової та позачергової сесій Ради, призначення пленарних засідань Ради, підготовки і розгляду питань на пленарних засіданнях, прийняття рішень Ради про затвердження порядку денного сесії та з процедурних питань, а також порядок роботи сесії Ради.
Відповідно до п.п. 15.6.-15.7 ст.15 Регламенту передбачено що Проєкти рішень Ради голова Ради або секретар Ради (у випадку, коли сесія Ради скликається депутатами у порядку, визначеному п.14.4 ст.14 Регламенту, — уповноважена особа з числа депутатів, які ініціювали скликання сесії Ради) передають до виконавчого апарату Ради для розгляду та встановлення відповідності його чинному законодавству. Якщо проект рішення відповідає чинному законодавству, або не відповідає проекту рішення чинному законодавству — надає висновок. Після цього проект рішення разом з іншими матеріалами передається відповідній профільній постійній комісії для подальшої роботи.
Профільними комісіями є комісії, до повноважень яких Положенням про постійні комісії селищної ради віднесено підготовку та розгляд питань у межах компетенції Ради.
Профільна комісія, в якій підлягають розгляду пропозиції до порядку денного, визначаються головою Ради або Радою на пленарному засіданні відповідно до Положення про постійні комісії Ради.
В пп.64.2.34 п.64.2 ст.64 Регламенту, видно, що виключно на пленарних засіданнях Ради вирішуються питання вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.
За Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980р. на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Колегія суддів наголошує, що Верховним Судом сформована стала позиція щодо обсягу дискреції суб`єкта владних повноважень та визначення судами ефективного способу захисту порушеного/оспореного права.
Згідно позицією Верховного Суду, яка сформована, зокрема, у постановах від 13.02.2018, 03.04.2018, 12.04.2018, 21.06.2018, 14.08.2018, 17.10.2019, 12.08.2020, 30.03.2021, 27.09.2021, 22.09.2022, (справи №№ 361/7567/15-а, 569/16681/16-а, 826/8803/15, 274/1717/17, 820/5134/17, 826/521/16, 826/9181/16, 400/1825/20, 380/8727/20, 380/12913/21, відповідно) дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними); відповідно до завдань адміністративного судочинства, визначених статтею 2 КАС України, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними статтею; завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади; принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно - дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право, тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності; перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі адміністративного судочинства; адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесенні до компетенції цього органу.
Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Відповідно до правової позиції, висловленої в постановах Верховного Суду від 10.09.2020р., 27.09.2021р. (справа №№ 806/965/17, 380/8727/20, відповідно) якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому особою дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення. Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання особою усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.
ч.4 ст.245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному п.4 ч.2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Щодо застосування вказаних норм процесуального права Верховним Судом висловлена правова позиція, суть якої зводиться до того, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача можливе, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом (постанови від 14.08.2018р. у справі №820/5134/17, від 28.02.2020р. у справі №806/3304/18, від 16.11.2020р. у справі № 640/5615/19, від 04.09.2021р. у справі № 320/5007/20, від 14.09.2021р. у справі № 320/5007/20 та від 23.12.2021р. у справі №480/4737/19).
Крім того, Верховний Суд у постановах від 23.12.2021р., 08.02.2022р. (справи №480/4737/19, №160/6762/21, відповідно) сформулював висновок, відповідно до якого ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.
Узагальнюючи наведені доводи, Верховним Судом у постанові від 25.10.2022р. у справі № 200/13288/21 сформовані такі висновки: «виходячи з аналізу ч.2 ст.2 КАС України, для отримання захисту прав (свобод, інтересів) особи у порядку адміністративного судочинства необхідно встановити факт порушення суб`єктом владних повноважень певних прав у сфері публічно-правових відносин;
-виходячи з аналізу ч.1 ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, зокрема, шляхом визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Тобто, особа яка звертається до суду з адміністративним позовом самостійно визначає предмет спору, підстави позову та способи захисту порушених прав;
-виходячи з аналізу ч.2 ст.9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Тобто, адміністративний суд розглядає спір в межах предмету спору та визначеного позивачем способу захисту. Водночас, якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не є ефективним, то для повного, належного та ефективного захисту порушеного права позивача, суд може вийти за межі заявлених позовних вимог та обрати інший спосіб захисту порушеного права.
-виходячи з аналізу ч.1, ч.4 ст.245 КАС України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково, у тому числі, у випадку, визначеному п.4 ч.2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. Водночас, якщо під час розгляду справи суд не встановить факту порушення суб`єктом владних повноважень прав (свобод чи інтересів) позивача, то приймає рішення про відмову у задоволенні позову;
-оскільки суд, виходячи з положень ч.1 ст.124 Конституції України, виконує виключно функцію правосуддя і є органом судової гілки влади, то не має право перебирати на себе повноваження, виконання яких покладено на органи виконавчої влади, до якої відноситься і відповідач у цій справі.»
Враховуючи вищевикладені правові позиції Верхового Суду, колегія суддів звертає увагу апелянта, що завдання, покладені на селищну щодо прийняття рішень про укладення договору оренди землі, або ж про укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки є їх виключною компетенцією (дискреційними повноваженнями), тобто втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу місцевого самоврядування та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.
Як наслідок безпідставним є доводи апелянта про здійснення помилки у п.3 рішення селищної ради №39/28 від 10.09.2024р. щодо виду договору (оренди чи купівлі-продажу) який необхідно укласти позивачу, оскільки доказів звернення ОСОБА_1 до селищної ради матеріали справи не містять, відсутня інформація і щодо їх виправлення, або ж відмову у виправленні.
Враховуючи наведені обставини справи, вірними є висновки суду першої інстанції, що для можливості укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки необхідно вчинити дії задля встановлення відповідності чи невідповідності земельної ділянки, яка перебуває у комунальній власності до ч.5 ст.128 ЗК України, однак це, як зазначалось вище, входить до виключної компетенції селищної ради під час вирішення питання щодо продажу земельних ділянок комунальної власності.
Одночасно варто зауважити на існуванні питання про знаходження земельної ділянки за кадастровим номером 0725084000:04:000:0016 в межах прибережної захисної смуги озера «Пісочне», про що зазначено у рішенні Старовижівської селищної ради від 09.06.2023р. №27/143, яке скасовано рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 29.02.2024р. у справі №140/33317/23, однак не з підстав протиправності її віднесення до природоохоронної території.
Процедурних порушень ухвалення оскарженого рішення, які можуть бути підставою для скасування, позивачем не зазначено, а судом не встановлено.
Як наслідок вірним є висновок суду першої інстанції, що орган місцевого самоврядування діяв у межах і спосіб наданих повноважень, а отже відсутні підстави для визнання протиправним та скасування п.3 рішення селищної ради №39/28 від 10.09.2024р. «Про виготовлення звіту з експертної грошової оцінки земельної ділянки кадастровий номер 0725084000:04:000:0016 для обслуговування будівель оздоровчого призначення на території Старовижівської селищної ради», в частині зобов`язання громадянина ОСОБА_1 укласти у місячний термін договір оренди землі, та як наслідок похідна позовна вимога про зобов`язання Старовижівську селищну раду Волинської області внести зміни до п.3 рішення Старовижівської селищної ради Волинської області №39/28 від 10.09.2024р. «Про виготовлення звіту з експертної грошової оцінки земельної ділянки кадастровий номер 0725084000:04:000:0016 для обслуговування будівель рекреаційного призначення на території Старовижівської селищної ради», виклавши його в наступній редакції: « 3. Після затвердження звіту про експертну грошову оцінку вищезазначеної земельної ділянки громадянину ОСОБА_1 у місячний термін укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки» також не підлягає до задоволення.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Старовижівської селищної ради діяв в межах повноважень та у спосіб визначений законами та Конституцією України.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також, п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення, а Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 червня 2025 року у справі № 140/2488/25- без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н. В. Бруновська 	
судді	 	Р. Б. Хобор 	
 	 	Р. М. Шавель