ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2026 року 
м. Черкаси

Справа № 697/306/24		
Провадження № 22-ц/821/83/26		
Категорія: 310040000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Василенко Л. І.,
суддів: Карпенко О. В., Новікова О. М.,
секретаря – Дмитренко В. В.,

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
третя особа – Орган опіки та піклування виконавчого комітету Канівської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Константінової Тетяни Миколаївни на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 18 вересня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Канівської міської ради, про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2024 року  ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Канівської міської ради про позбавлення батьківських прав.
В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що він та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Вказав, що рішенням Канівського міськрайонного суду в справі № 697/1320/22 із ОСОБА_2 стягнуто аліменти, на користь ОСОБА_1 на утримання спільної дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. Аліменти відповідач не сплачує, а тому в неї утворилась заборгованість.
Зазначив, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх обов`язків із виховання дитини, не забезпечує її матеріально та не піклується про неї належним чином.
Відповідно до Акту фактичного проживання осіб від 12.02.2024 № 94 вихованням малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 займається батько ОСОБА_4 самостійно. Мати дитини ОСОБА_5 з дитиною не спілкується, вихованням та утриманням сина не займається.
Зазначив, що 03.07.2020 ОСОБА_5 залишила квартиру АДРЕСА_1 , а їх спільний син залишився проживати з батьком. Мати дитини створила нову родину, в якій народилася інша дитина.
Позивач вказав, що емоційно та фінансово малолітній ОСОБА_3 залежний від батька, так як він самостійно займається його вихованням та утриманням.
Згідно з відомостями з навчальних закладів та медичного закладу вихованням дитини займається батько, матір участі у навчанні дитини та її лікуванні не бере.
З огляду на викладене, позивач просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 18 вересня 2025 рокуу задоволенні позовних вимог відмовлено.
Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання та утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять достатніх відомостей для застосування такої виключної міри як позбавлення відповідача батьківських прав.
З урахуванням цього, суд першої інстанції, оцінюючи докази в їх сукупності, за наявних на час розгляду справи обставин, не вбачав необхідності в позбавленні відповідача батьківських прав, не погодившись при цьому з висновком органу опіки та піклування Канівської міської ради Черкаської області про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 щодо її малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погоджуючись із рішенням суду, представник ОСОБА_1 – адвокат Константінова Т. М. подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовільнити.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що справа в суді першої інстанції розглядалась більше 1,5 року, матір знала про поданий позов та інколи з`являлася до суду за викликами, але свою поведінку не змінила, інтерес до дитини, що приходила у суд разом з батьком не проявляла.
Зазначив, що суд першої інстанції належним чином не мотивував відхилення пояснень представника органу опіки та піклування щодо абсолютної незацікавленості відповідача у збереженні батьківських прав. 
Крім того, вказав, що суд безпідставно вважав висновок органу опіки та піклування недостатньо обґрунтованим об`єктивними і переконливими доказами у справі. 
Також, судом проігноровано факти, викладені в описовій частині цього висновку, а саме те, що у школі, у садочку (раніше) та медзакладах матір не буває, сином не цікавиться. Вважає, що вказане свідчить, про низькі моральні орієнтири та незацікавленість матері у благополуччі та здоров`ї сина.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив 

Фактичні обставини справи

Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 22.08.2017, виданого 22.08.2017 Канівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_6 (а.с. 13).
У рішенні Канівського міськрайонного суду № 697/1320/22 від 13.10.2022 встановлено, що з копії актового запису про шлюб № 147 від 24.10.2020, складеного Канівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) вбачається, що після державної реєстрації шлюбу з ОСОБА_7 , відповідач отримала прізвище « ОСОБА_8 » (а.с.14 - 16).
Рішенням Канівського міськрайонного суду № 697/1320/22 від 13.10.2022 з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на ім`я ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно з 31.08.2022 і до повноліття дитини (а.с.14-16).
З листа Канівського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції № 5641 від 09.02.2024 вбачається, що заборгованість по аліментах ОСОБА_2 по виконавчому провадженню станом на 01.02.2024 становить 57 130,45 грн (а.с.17-18).
Відповідно до витягу № 1093-01-09 від 09.02.2024 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб Управління ЦНАП Канівської міської ради за адресою АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 (а.с.12).
Згідно акту фактичного проживання осіб, посвідченого майстром КП «ЖЕК» Канівської міської ради № 94 від 12.02.2024, у квартирі АДРЕСА_1 проживають: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_1 та малолітній ОСОБА_3 . Вихованням малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , займається батько дитини, ОСОБА_1 . Мати дитини, ОСОБА_5 з дитиною не спілкується, вихованням та утриманням не займається, починаючи з 03.07.2020 (а.с.19).
З довідки Канівського комунального закладу дошкільної освіти (ясла-садок) № 1 «Віночок» Канівської міської ради Черкаської області № 14 від 31.08.2022 вбачається, що ОСОБА_12 , 2017 р.н. відвідував Канівський комунальний заклад дошкільної освіти (ясла-садок) № 1 «Віночок» з 01.09.2020 по 01.02.2022. Вихованням сина займався батько, мати участі не приймала (а.с.21).
Згідно з довідкою КНП «Канівського Центру первинної медико-санітарної допомоги» № 229 від 10.02.2024, декларацію з сімейним лікарем щодо медичного обслуговування ОСОБА_3 , 2017 року народження, підписував його батько ОСОБА_1 . При відвідуванні лікаря дитини завжди супроводжує батько, мати участі в лікуванні і профілактиці дитини не бере. (а.с.20).
Відповідно до психолого-педагогічної характеристики на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_13 навчається в 1-А класі КЗ «Канівська санаторна школа Черкаської обласної ради», потреби дитини забезпечують батько та бабуся, мати у навчанні та вихованні дитини ніякої участі не бере (а.с. 22).
З висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Канівської міської ради № 01-01-23/1044 від 17.05.2024 про доцільність позбавлення батьківських прав вбачається, що орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і як таке, що відповідає інтересам дитини (а.с.74-75).

Мотивувальна частина
Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Сторони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – адвоката Константінової Т. М., переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, виходячи з наступного.
Статтею 51 Конституції України, ч. 2, ч. 3 ст. 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи у сприятливих умовах дитина перетворюється на гідного правового партнера дорослих членів суспільства.
Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (ст. 7 Конвенції про права дитини).
Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Частиною 1 ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства»).
Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст. 141 СК України).
Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені ст. 150 СК України.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (ч. 1 ст. 155 СК України).
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (ч. 9-10 ст. 7 СК України).
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Тлумачення змісту п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони тривалий час не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо.
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06 зазначено, що відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини.
У рішенні від 10 вересня 2019 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» (заява № 37283/13) Європейський суд з прав людини підкреслював, що взаємна радість, яку діти та батьки отримують у суспільстві один від одного, є основним елементом сімейного життя, і заходи держав-відповідачів, що перешкоджають цьому, рівносильні втручанню у право, гарантоване ст. 8 Конвенції. У випадках, коли відповідні інтереси дитини суперечать інтересам батьків, ст. 8 Конвенції вимагає, щоб органи влади держав-відповідачів встановлювали справедливий баланс цих інтересів і при встановленні балансу особливе значення надавалося найкращим інтересам дитини, які в залежності від свого характеру та важливості можуть переважати інтереси батьків. Як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї.
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (п. 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (п. 58).
За загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.
Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22).
Суди мають здійснювати поглиблене дослідження всієї сімейної ситуації та цілого ряду факторів, зокрема фактичного, емоційного, психологічного, матеріального та медичного характеру, надавати збалансовану і розумну оцінку відповідних інтересів кожної особи при прийнятті найкращого для дитини рішення. Суди встановлюють справедливий баланс між різними конкуруючими правами та інтересами, забезпечуючи процесуальну справедливість усього процесу.
У ч. 5, ч. 6 ст. 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, від 15 листопада 2023 року в справі № 932/2483/21, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 07 лютого 2022 року в справі № 759/3554/20, від 26 липня 2021 року в справі № 638/15336/18).
Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (ст. 171 СК України).
У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.
Тому, вирішуючи вимоги в частині позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції виходив із того, що під час розгляду даної справи не знайшли свого об`єктивного підтвердження беззаперечними доказами винна поведінка відповідача та її свідоме нехтування батьківськими обов`язками, які б свідчили про її ухилення від виховання дитини, і як наслідок, необхідність, застосування до неї крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України.
Колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції, що стороною позивача не обґрунтовано належними доказами, в чому полягає злісне небажання відповідача виконувати свої обов`язки по вихованню дитини, при цьому, доказів того, що до останньої застосовувались попередження про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини, що вона притягувалася до адміністративної відповідальності за неналежне виховання дитини, веде аморальний спосіб життя або зловживає алкогольними напоями чи вживає наркотичні засоби, на адресу суду не надано.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції вірно не погодився із висновком органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав, який носить рекомендаційний характер, не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.
Висновок органу опіки та піклування ґрунтується лише на доводах однієї сторони - батька дитини, наданих ним документах та базується лише на тому, що син сторін проживає разом з позивачем. При цьому, на засідання комісії з питань захисту прав дитини Канівської міської ради самі сторони та їх дитина не запрошувались.
Водночас, за наданих учасниками справи пояснень, суд першої інстанції встановив, що відповідач проживає в тому ж населеному пункті, що і дитина, до подання позову до суду спілкувалася з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який залишався в будинку матері, та підтримував зв`язок із меншою сестрою.
При цьому обставини та причини припинення спілкування відповідача з її малолітнім сином після подання позову про позбавлення батьківських прав не були предметом дослідження органом опіки і піклування при складенні висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 щодо її малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Крім того, за наявних в матеріалах справи доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з нею сімейних відносин не відповідає інтересам дитини.
Таким чином, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому.
Судами першої та апеляційної інстанції не встановлено, що відповідач є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно неповнолітньої дитини.
Також є необґрунтованими доводи апеляційної скарги, що суд безпідставно відмовив в позбавленні відповідача батьківських прав та не прийняв до уваги, що з часу припинення відносин з відповідачем й до теперішнього часу малолітня дитина проживає разом з позивачем та перебуває на повному його утриманні, виключно позивач займається вихованням дитини, слідкує за її здоров`ям, ним створені належні умови для проживання, оскільки вказані доводи свідчать про факт належного виконання ним, як батьком дитини, батьківських обов`язків та не є достатньою підставою для позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої дитини.
Суд першої інстанції правильно керувався тим, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу у разі доведеності винної поведінки одного із батьків, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості змінити цю поведінку на краще. Достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав судом апеляційної інстанції не встановлено.
Колегія суддів звертає увагу, що суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. У свою чергу у цій справі, з урахуванням доказів, які є в матеріалах справи, в найкращих інтересах дитини зберегти зв`язок між матір`ю та сином, не позбавляючи відповідача батьківських прав щодо неповнолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що відповідач не заперечує проти позбавлення її батьківських прав, то вони апеляційним судом не приймаються з огляду таке.
Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19 (провадження № 61-2251св22)).
Верховний Суд у постанові від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 (провадження № 61-10115св23) зазначив, що в розумінні приписів ст. 206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини; відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. 
З огляду на викладені норми права не заперечення відповідача щодо позбавлення її батьківських прав на дитину, не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. 
Отже, колегія судді апеляційного суду акцентує увагу, що відмова відповідача від своїх обов`язків щодо виховання сина, не може бути підставою для задоволення позову, оскільки у цій категорії справ визнання позову суперечить закону, а саме ч. 3 ст. 155 СК України, та порушує інтереси дитини. 
Верховний Суд наголосив, що саме лише визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України для позбавлення батьківських прав.
Схожих за змістом висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 05 березня 2025 року у справі № 336/1230/23.
Отже, встановивши відсутність фактів злісного нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками щодо сина ОСОБА_3 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно неповнолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Інші доводи, наведені позивачем в апеляційній скарзі, суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Апеляційний суд вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у апеляційній скарзі доводами, не вбачає.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом судового рішення в апеляційній інстанції, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Константінової Тетяни Миколаївни– залишити без задоволення.
Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 18 вересня 2025 року– залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.
Повний текст постанови складено 16 січня 2026 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: О. В. Карпенко

О. М. Новіков