КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2026 року місто Київ № 320/19565/25

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Білоус А.Ю., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці до Державної регуляторної служби України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «КВІНТА», про визнання протиправним та скасування припису, 

ВСТАНОВИВ:

Центрально-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці (далі - ЦЗМУ Держпраці) звернулося до суду з позовом про визнання протиправним та скасування припису Державної регуляторної служби України (далі - ДРС), викладеного в акті позапланової перевірки від 18.03.2025 № 04/56-Д-2025 (далі – акт перевірки).
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оскаржуваний припис зобов`язав позивача переглянути рішення щодо продовження дозволів на експлуатацію машин, механізмів, устаткування та виконання робіт підвищеної небезпеки ТОВ «КВІНТА» (далі — суб`єкт господарювання) з урахуванням висновків акта перевірки. Позивач вважає вказані висновки необґрунтованими та прийнятими поза межами повноважень, що реалізуються суб`єктом владних повноважень на власний розсуд у межах закону. На переконання позивача, такі дії свідчать про прийняття відповідачем рішення поза межами визначеної законом компетенції, оскільки останній не наділений правом визначати зміст управлінських рішень дозвільних органів.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 20.05.2025 відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін та без проведення судового засідання, встановлено строки для подання заяв по суті та доказів.
Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти позову та зазначає, що оскаржуваний акт прийнято у межах його повноважень, передбачених законом, і він спрямований на усунення конкретних порушень дозвільного законодавства, а не на перевищення повноважень. Відповідач вважає, що позивач під час розгляду заяв ТОВ «КВІНТА» щодо продовження дозволів на експлуатацію машин, механізмів, устаткування та виконання робіт підвищеної небезпеки виявив порушення умов вимог законодавства у сфері охорони праці. Зазначає, що порушення вимог законодавства у сферах охорони праці, промислової безпеки та гігієни праці встановлюється у процесі проведення заходів державного нагляду (контролю). Водночас ЦЗМУ Держпраці не надано будь-яких документів на підтвердження проведення таких заходів та, відповідно, встановлення порушень вимог вказаного законодавства. При цьому дозволи на експлуатацію машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки від 07.11.2019 № 779.19.18, від 13.11.2019 № 787.19.18 та на виконання робіт підвищеної небезпеки від 13.11.2019 № 786.19.18, від 07.11.2019 № 778.19.18 не містять будь-яких умов, дотримання яких є підставою для продовження їх дії. Крім того, відповідач зазначає, що Порядком проведення медичних оглядів працівників певних категорій, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 21.05.2007 № 246 (далі - Порядок № 246), не передбачена подача роботодавцем до територіальних підрозділів Держпраці інформації про визначення категорій працівників, погодження списків та заключних актів з приводу попередніх (періодичних) медичних оглядів, які проводяться для працівників, зайнятих на важких роботах, роботах зі шкідливими чи небезпечними умовами праці або таких, де є потреба у професійному доборі, та щорічно для осіб віком до 21 року. Вимогами Порядку № 246 передбачено узгодження поіменних списків працівників, які підлягають періодичним медичним оглядам, з санітарно-епідеміологічною станцією, примірник списку надсилається до закладу державної санітарно-епідеміологічної служби. При цьому зазначає, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання Державної санітарно-епідеміологічної служби» від 27.03.2017 № 348 Державна служба з питань праці не є правонаступником Державної санітарно-епідеміологічної служби. Крім того, відповідач вказує, що наявні підстави для закриття провадження у цій справі, оскільки справа не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 815/6347/17 спір між двома державними органами не може бути вирішений у судах жодної юрисдикції, оскільки становить собою внутрішньодержавний управлінський конфлікт у межах єдиної системи органів влади.
Позивач у відповіді на відзив зазначає, що відповідач помилково стверджує, що справа не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, оскільки акт та припис ДРС, що вимагає від позивача певних дій, є протиправними, прямо втручаються у функціонування ЦЗМУ Держпраці та можуть призвести до незаконного продовження дії дозволів. Це впливає на обсяг прав та обов`язків ЦЗМУ Держпраці як органу, відповідального за безпеку праці. Позивач вказує, що згідно з усталеною практикою адміністративних судів до юрисдикції адміністративних судів належить розгляд справ щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, якщо такі рішення, дії чи бездіяльність стосуються реалізації їхніх владних управлінських функцій, незалежно від того, чи є позивачем фізична, юридична особа чи інший суб`єкт владних повноважень. У цьому випадку припис ДРС фактично обмежує самостійність та правомірність дій ЦЗМУ Держпраці, що створює для нього правові наслідки та порушує його законні інтереси. Крім того зазначає, що відповідач помилково стверджує, що Порядком № 246 не передбачено подання роботодавцем до територіальних підрозділів Держпраці інформації про медичні огляди. Навпаки, положення Порядку № 246 чітко вказують на участь закладів державної санітарно-епідеміологічної служби (повноваження яких перейшли до Держпраці) у процесі визначення категорій працівників, погодженні списків та отриманні заключних актів медичних оглядів. Позивач наголошує на неврахуванні відповідачем факту правонаступництва Держпраці щодо функцій Державної санітарно-епідеміологічної служби у сфері гігієни праці. Таким чином, ЦЗМУ Держпраці було наділено повноваженнями вимагати та аналізувати документи щодо медичних оглядів працівників ТОВ «КВІНТА» при розгляді заяв про продовження дії дозволів, оскільки це є частиною його повноважень з контролю за дотриманням вимог законодавства про охорону праці. 
Відповідач подав заперечення на відповідь на відзив, відповідно до якого зазначив, що акт перевірки дотримання вимог законодавства не є правовим документом, який установлює відповідальність для позивача та відповідно не є актом індивідуальної дії у розумінні частини першої статті 19 КАС України, а сам припис не містить порушень, які позивач повинен усунути, а, навпаки, спрямований на забезпечення дотримання вимог законодавства. Також наголосив, що Державна служба з питань праці не є правонаступником Державної санітарно-епідеміологічної служби.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 23.09.2025 залучено до участі у справі Товариство з обмеженою відповідальністю «КВІНТА» як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.
Третя особа надала суду пояснення, відповідно до яких заперечує проти задоволення позову та просить відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що відмови ЦЗМУ Держпраці є протиправними, а припис ДРС, прийнятий за результатами перевірки, відповідає критеріям правомірності, визначеними частиною другою статті 2 КАС України. Зокрема, Мінекономіки підтвердило, що факт порушення умов дозволу встановлюється виключно: актом та приписом за результатами заходу державного нагляду (контролю), проведеного відповідно до Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» № 877-V, та актом розслідування нещасного випадку або аварії (наприклад, форми Н-1) згідно з Порядком розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 № 337. Щодо ТОВ «КВІНТА» компетентні органи не складали зазначених документів із фіксацією відповідних порушень. Позивач не проводив перевірок у суб`єкта господарювання зі складанням акту про порушення та не видавав приписів щодо усунення порушень, пов`язаних із медичними оглядами. Жодних нещасних випадків чи аварій, пов`язаних із виробництвом, у суб`єкта господарювання не зафіксовано.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши надані сторонами належні та допустимі докази окремо та в їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини між сторонами, судом встановлено таке.
На підставі наказу відповідача від 10.03.2025 № 56 та заяв суб`єкта господарювання щодо порушення вимог законодавства про дозвільну систему від 14.01.2025, 05.03.2025 відповідачем проведено позапланову перевірку позивача з 12.03.2025 до 18.03.2025. Перевірка стосувалася дотримання позивачем вимог законодавства під час розгляду заяв суб`єкта господарювання про продовження строку дії дозволів на експлуатацію машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки (від 07.11.2019 № 779.19.18, від 13.11.2019 № 787.19.18) та виконання робіт підвищеної небезпеки (від 07.11.2019 № 778.19.18, від 13.11.2019 № 786.19.18) (далі - дозволи).
За результатами перевірки складено акт перевірки від 18.03.2025 № 04/56-Д-2025, яким встановлено таке.
ТОВ «КВІНТА» звернулось до ЦЗМУ Держпраці із заявами від 07.11.2024 про продовження строку дії дозволів на експлуатацію машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки від 07.11.2019 № 779.19.18, від 13.11.2019 № 787.19.18 та на виконання робіт підвищеної небезпеки від 13.11.2019 № 786.19.18, від 07.11.2019 № 778.19.18.
За результатами розгляду вказаних заяв ТОВ «КВІНТА» щодо продовження дій вищезазначених дозволів ЦЗМУ Держпраці листами від 21.11.2024 № ЦЗ/3.1/10158-24, ЦЗ/3.1/10159-24, ЦЗ/3.1/10161-24 та №ЦЗ/3.1/10160-24 було відмовлено у продовженні дії вищезазначених дозволів відповідно до вимог пункту 15 Порядку № 1107.
16.12.2024 до ЦЗМУ Держпраці від ТОВ «КВІНТА» надійшли заяви від 13.12.2024 на продовження строку дії дозволів на експлуатацію машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки від 07.11.2019 № 779.19.18, від 13.11.2019 № 787.19.18 та на виконання робіт підвищеної небезпеки від 13.11.2019 № 786.19.18, від 07.11.2019 № 778.19.18.
Листами ЦЗМУ Держпраці від 18.12.2024 № ЦЗ/2/10957-24, № ЦЗ/2/10959-24, № ЦЗ/2/10958-24, № ЦЗ/2/10960-24 було повідомлено ТОВ «КВІНТА» про початок адміністративного провадження відповідно до статті 46 Закону України «Про адміністративну процедуру» (далі - Закон № 2073) за заявою ТОВ «КВІНТА» на продовження строку дії дозволів.
Крім того, вищезазначеними листами ЦЗМУ Держпраці повідомило ТОВ «КВІНТА» про порушення заявником умов дозволу (відсутність проходження медичних оглядів працівниками), про що заявнику вже повідомлялося листами ЦЗМУ Держпраці від 21.11.2024 про відмови у продовженні дії дозволів.
Також ЦЗМУ Держпраці повідомило заявника про те, що до заяв не подано новий позитивний висновок експертизи щодо додержання вимог законодавства з питань охорони праці та промислової безпеки під час виконання зазначених у дозволі робіт підвищеної небезпеки.
Звернуто увагу, що дозволи від 07.11.2019 № 779.19.18, від 13.11.2019 № 787.19.18 видані на експлуатацію машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки, а не на роботи підвищеної небезпеки. Таким чином, листами від 18.12.2024 №°ЦЗ/2/10959-24 № ЦЗ/2/10960-24 ЦЗМУ Держпраці неправомірно залишило заяви без руху за причини відсутності висновків експертизи, що не стосуються даних дозволів.
Листами ЦЗМУ Держпраці від 22.01.2025 № ЦЗ/2/759-25, № ЦЗ/2/763-25, № ЦЗ/2/758-25, №ЦЗ/2/756-25 повідомлено заявника, що новий позитивний висновок експертизи щодо додержання вимог законодавства з питань охорони праці та промислової безпеки під час виконання зазначених у дозволі робіт підвищеної небезпеки/експлуатації машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки від ТОВ «КВІНТА» не було надано. З врахуванням зазначеного, керуючись вимогами пункту 15 Порядку №1107, ЦЗМУ Держпраці було повторно прийнято рішення про відмову у продовженні дозволів.
В акті перевірки від 18.03.2025 № 04/56-Д-2025 зазначено такі порушення позивача:
1) дозволи не містять умов для продовження строку їх дії;
2) порушення цих умов дозволів, зокрема вимог законодавства про охорону праці, встановлюється лише через заходи державного нагляду;
3) порядок проведення медичних оглядів працівників певних категорій, затверджений наказом Міністерства охорони здоров`я України від 21.05.2007 № 246, не передбачає участі територіальних органів Держпраці в організації медичних оглядів працівників певних категорій;
4) листами від 18.12.2024 № ЦЗ/2/10959-24, № ЦЗ/2/10960-24 позивач неправомірно прийняв рішення про залишення заяв суб`єкта господарювання без руху через вимогу надання нових висновків експертизи на виконання робіт, тоді як дозволи стосуються експлуатації устаткування.
Позивачем подано зауваження до акта перевірки, на які відповідач станом на момент подання позову не надав відповіді в установлений строк.
Приписом зобов`язано позивача:
1. Забезпечити дотримання:
1.1. Пункту 15 Порядку № 1107 в частині недопущення безпідставної відмови у продовженні дії дозволів на виконання робіт підвищеної небезпеки та на експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки; 
1.2. Абзацу другого частини першої статті 43 Закону України № 2073-IX щодо зазначення виявлених недоліків, що стосуються поданих заяв;
2. Повторно розглянути подані ТОВ «КВІНТА» заяви на продовження строку дії дозволів на експлуатацію машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки від 07.11.2019 № 779.19.18, від 13.11.2019 № 787.19.18 та на виконання робіт підвищеної небезпеки від 13.11.2019 № 786.19.18, від 07.11.2019 №778.19.18 з урахуванням висновків, викладених у цьому акті.
Позивач, вважаючи припис протиправним, звернувся до суду з позовом. 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Статтею 13 Закону України «Про охорону праці» № 2694-XII передбачено, що роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити дотримання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.
Згідно зі статтею 21 Закону № 2694-XII роботодавець повинен одержати дозвіл на виконання робіт підвищеної небезпеки та на експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці, видає дозволи на безоплатній основі на підставі висновку експертизи стану охорони праці та безпеки промислового виробництва суб`єкта господарювання, проведеної експертно-технічними центрами, які належать до сфери управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці, або незалежними експертними організаціями, які забезпечують науково-технічну підтримку державного нагляду у сфері промислової безпеки та охорони праці.
З метою реалізації зазначених законодавчих приписів Кабінетом Міністрів України визначено статус відповідного органу. Відповідно до Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 96, центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику, зокрема у сфері нагляду та контролю за дотриманням законодавства про працю, є Державна служба України з питань праці (далі – Держпраці). Згідно з Положенням про Центрально-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, затвердженим наказом Держпраці від 23.09.2022 № 171, ЦЗМУ Держпраці є територіальним органом Державної служби України з питань праці, якому воно підпорядковується.
Процедуру видачі або відмови у видачі, переоформлення, анулювання Держпрацею та її територіальними органами дозволів на виконання робіт підвищеної небезпеки та на експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки визначено Порядком № 1107. 
Згідно з п.7 цього Порядку дозвіл видається територіальним органом Держпраці за місцем реєстрації суб`єкта господарювання. 
Пунктом 15 Порядку № 1107 визначено, що строк дії дозволу становить п`ять років і може бути продовжений за таких умов:
- у разі коли під час строку дії дозволу роботодавцем не порушено його умов, строк дії такого дозволу продовжується на наступні п`ять років на підставі заяви роботодавця, поданої не пізніше десяти робочих днів до закінчення дії дозволу, за формою згідно з додатком 5, та оригіналу дозволу;
- якщо під час строку дії дозволу роботодавцем порушено його умови, зокрема не дотримано вимог законодавства з питань охорони праці та промислової безпеки чи допущено виникнення аварій та/або пов`язаних з виробництвом нещасних випадків під час виконання робіт підвищеної небезпеки та/або експлуатації машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки, зазначених у дозволі, строк дії такого дозволу продовжується на підставі зазначеної заяви, оригіналу дозволу і нового позитивного висновку експертизи щодо стану охорони праці та безпеки промислового виробництва під час виконання зазначених у дозволі робіт підвищеної небезпеки та/або експлуатації машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки.
Суд дійшов висновку, що Порядок № 1107 надає дозвільному органу повноваження оцінювати наявність порушень та вимагати від суб`єкта господарювання додаткові документи для підтвердження дотримання вимог безпеки. Ця правова позиція підтверджується висновком, викладеним у п. 28 постанови Верховного Суду від 26.06.2020 у справі № 823/766/18. У цьому висновку зазначено, що «обов`язковою умовою при отриманні дозволу та при продовженні строку його дії є дотримання суб`єктами господарювання вимог законодавства з питань охорони праці та промислової безпеки під час виконання робіт підвищеної небезпеки та недопущення виникнення аварій та/або нещасних випадків, пов`язаних з виробництвом, зі смертельними або тяжкими наслідками».
Відповідно до Положення про Державну регуляторну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.12.2014 № 724, відповідач є центральним органом виконавчої влади, який, зокрема реалізує політику з питань нагляду (контролю), ліцензування та дозвільної системи у сфері господарської діяльності. Відповідач здійснює державний контроль за додержанням дозвільними органами (їх посадовими особами) вимог законодавства про дозвільну систему у сфері господарської діяльності (ст. 9-1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» № 2806-IV). 
Процедура такого контролю визначена Порядком здійснення контролю за додержанням вимог законодавства з питань видачі документів дозвільного характеру, затвердженим наказом Міністерства економіки України від 03.01.2023 № 40 (далі - Порядок № 40).
Відповідно до ч. 4 ст. 9-1 Закону «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» № 2806-IV (далі – Закон України № 2806-IV) результати проведення планової чи позапланової перевірки оформлюються відповідним актом, який складається в довільній формі у двох примірниках (у разі залучення працівників інших органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування (їх виконавчих органів), установ та організацій - відповідно до кількості установ та організацій, представники яких брали участь у проведенні перевірки), підписується головою і членами комісії та затверджується керівником уповноваженого органу. В акті перевірки зазначаються:
інформація про діяльність дозвільного органу;
відомості про виявлені факти порушення вимог законодавства про дозвільну систему у сфері господарської діяльності (якщо такі мають місце) з посиланням на статті та пункти законодавчих і нормативно-правових актів, вимоги яких порушені;
дані про складення протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 166-10 Кодексу України про адміністративні правопорушення (у разі складення протоколу);
припис про усунення недоліків та порушень вимог законодавства про дозвільну систему у сфері господарської діяльності, виявлених під час проведення перевірки, та строк їх усунення, що є обов`язковим для виконання.
Позивач вважає, що припис відповідача, оформлений актом перевірки, який зобов`язав переглянути рішення про відмову у продовженні дозволів, виходить за межі його компетенції, визначеної ст. 9-1 Закону № 2806-IV та Порядком № 40. На цій підставі позивач звернувся до суду з позовом про визнання припису протиправним та його скасування.
Надаючи правову оцінку юрисдикційній належності спору та праву позивача на звернення до суду, суд виходить з такого.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності.
Судом встановлено, що цей спір виник між двома суб`єктами владних повноважень — Центрально-Західним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці та Державною регуляторною службою України, у зв`язку з реалізацією ними владних управлінських функцій. Оскаржуваний припис є актом індивідуальної дії, який на переконання позивача, безпосередньо впливає на обсяг обов`язків позивача та порядок виконання ним державних функцій. З огляду на викладене, цей спір є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Обґрунтовуючи позицію щодо необхідності закриття провадження, відповідач послався на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду (постанова від 30.09.2020 у справі № 815/6347/17), за яким спори між органами державної влади не підлягають судовому розгляду, оскільки є внутрішньо-організаційними конфліктами в межах єдиної державної влади.
Суд зазначає, що принцип інституційної єдності не є перешкодою для доступу до правосуддя, якщо дії одного органу влади унеможливлюють виконання іншим органом обов`язків, покладених на нього законом. У цих правовідносинах позивач виконує функцію забезпечення конституційного права на безпечні і здорові умови праці (стаття 43 Конституції України).
Обставини, за яких припис одного органу зобов`язує інший орган діяти у спосіб, що не відповідає встановленим частиною другою статті 2 КАС України критеріям, зумовлюють виникнення правової колізії, вирішення якої поза судовим порядком є неможливим. Згідно зі статтею 28 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» міністерства, інші центральні органи виконавчої влади та їх територіальні органи звертаються до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.
Суд зазначає, що адміністративне судочинство є єдиним конституційно визначеним механізмом вирішення спорів між органами влади, які не перебувають у відносинах вертикального підпорядкування. Таким чином, судовий розгляд є належним механізмом забезпечення принципу законності у діяльності органів влади.
На підставі правової позиції Верховного Суду (постанова від 20.02.2019 у справі № 522/3665/17) суд дійшов висновку про наявність у позивача права на позов за такими критеріями:
1) правовий характер інтересу: ґрунтується на статті 21 Закону України «Про охорону праці», яка імперативно зобов`язує позивача проводити перевірку показників безпеки по суті перед прийняттям рішення про видачу дозволів;
2) визначеність: оскаржуваний акт безпосередньо обмежує самостійність позивача у межах його повноважень, створюючи стан правової невизначеності у діяльності ЦЗМУ Держпраці;
3) наявність порушення: припис відповідача втручається у процес прийняття рішення позивачем, що унеможливлює дотримання останнім спеціальних норм щодо охорони праці та захисту життя працівників.
При цьому суд зазначає, що вказаний спір не є компетенційним, оскільки предметом оскарження є законність конкретного акта індивідуальної дії (припису). Оскільки сторони є окремими суб`єктами владних повноважень, які не перебувають у стані організаційного чи функціонального підпорядкування, адміністративне судочинство є єдиним механізмом перевірки правомірності дій відповідача, що втручаються у діяльність позивача.
Застосовуючи правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 30.01.2019 у справі № 826/2793/18, суд зазначає, що суб`єкт владних повноважень наділений правом на судовий захист від втручання іншого органу у власну компетенцію, якщо це є єдиним доступним механізмом забезпечення виконання функцій, покладених на нього законом.
Позивач наділений повноваженнями щодо оцінки ризиків у сфері безпеки праці. Втручання відповідача шляхом прийняття припису, що визначає зміст та спрямованість майбутнього управлінського рішення позивача, прийняття якого становить сферу виключної компетенції суб`єкта владних повноважень, створює перешкоди для належної реалізації функцій держави у сфері безпеки праці.
З огляду на те, що чинне законодавство не передбачає іншого способу скасування такого втручання відповідача, звернення до адміністративного суду є єдиним ефективним засобом захисту публічного інтересу та принципу законності.
Суд встановив, що позивач належним чином обґрунтував наявність правового інтересу, який є:
- безпосереднім, стосується виконання конкретних управлінських функцій позивача;
- реальним, оскільки він безпосередньо стосується мінімізації ризиків виробничого травматизму та захисту життя працівників;
- публічним, спрямованим на реалізацію статтей 3 та 43 Конституції України.
З огляду на викладене, суд відхиляє доводи відповідача про непідсудність справи та визнає позовні вимоги такими, що підлягають розгляду по суті.
Відповідач, посилаючись на правову позицію, викладену в рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 15.04.2025 у справі № 380/13849/24, стверджує, що пункти 1.1. та 1.2. припису не порушують прав позивача, оскільки мають на меті лише регулювання його майбутньої поведінки та не створюють безпосередніх юридичних наслідків у момент їх прийняття.
Суд відхиляє зазначені аргументи відповідача як необґрунтовані з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України право на судовий захист має особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Суд зауважує, що обов`язковою ознакою індивідуального акта є його здатність створювати реальні юридичні наслідки для особи, якій він адресований.
Під час аналізу змісту пунктів оскаржуваного припису суд встановив безпосередній вплив цих вимог на правовий статус позивача:
- пункт 1.1. припису: встановлена вимога про «недопущення безпідставної відмови» за своєю суттю є втручанням у реалізацію дискреційних повноважень територіального органу Держпраці, передбачених статтею 21 Закону України «Про охорону праці». Вказана вимога обмежує право позивача на самостійну оцінку ризиків безпеки праці та прийняття рішення про продовження дії дозволів, що безпосередньо впливає на виконання покладених на нього державних функцій;
- пункт 1.2. припису: здійснює оцінку змісту листів позивача, кваліфікуючи технічну помилку у формулюванні вимоги про надання нового висновку експертизи як суттєве порушення. Однак компетенція відповідача, визначена ст. 9-1 Закону № 2806-IV, обмежується контролем процедурних питань, а не оцінкою змісту рішень, прийнятих дозвільним органом в межах його дискреційних повноважень. Такі дії є перевищенням повноважень відповідача.
Суд наголошує, що сам факт включення зазначених вимог до припису, який є обов`язковим до виконання актом індивідуальної дії, створює для позивача реальний юридичний ризик. Невиконання таких вимог може призвести до притягнення посадових осіб позивача до адміністративної відповідальності, що підтверджує наявність безпосереднього впливу акта на права та обов`язки суб`єкта владних повноважень у момент його видання.
Зазначений підхід узгоджується з висновками Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладеними у пункті 31 постанови від 17.11.2022 у справі № 160/1611/20. Верховний Суд зазначив, що припис як акт державного нагляду (контролю) має бути спрямований на усунення конкретних виявлених порушень, а не на абстрактне регулювання діяльності суб`єкта на майбутнє.
Таким чином, суд констатує, що оскаржувані пункти припису не мають декларативного характеру. Навпаки, вони встановлюють імперативні вимоги, що втручаються у сферу реалізації владних повноважень позивача та створюють для нього реальні юридичні наслідки, а отже, є об`єктом судового контролю на предмет їх законності та обґрунтованості.
Надаючи оцінку правомірності вимог відповідача щодо зобов`язання позивача повторно розглянути заяви суб`єкта господарювання, суд керується принципом пріоритетності норм спеціального законодавства, що регулюють дозвільну систему в умовах воєнного стану.
Згідно з частиною 2-2 статті 11 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» № 2806-IV документи дозвільного характеру, строк дії яких закінчується у період дії воєнного стану, вважаються такими, дію яких продовжено на період дії воєнного стану та до кінця календарного року, в якому припинено або скасовано воєнний стан, але не менше трьох місяців з дня його припинення чи скасування.
Суд встановив, що строк дії дозволів № 779.19.18, № 787.19.18, № 778.19.18 та № 786.19.18 закінчився у листопаді 2024 року, тобто під час дії воєнного стану. Отже, у силу дії імперативних приписів зазначеної норми, вказані дозволи є чинними без необхідності ухвалення додаткових розпорядчих актів дозвільного органу або подання суб`єктом господарювання відповідних заяв.
Разом з тим, суд зазначає, що попри наявність законодавчого механізму продовження дозволів, суб`єкт господарювання самостійно та добровільно обрав передбачену законом адміністративну процедуру продовження дії дозволів, подавши позивачу відповідні заяви. З моменту подання таких заяв позивач був зобов`язаний вчинити управлінські дії в межах процедури, визначеної Порядком № 1107. У цьому контексті факт продовження строку дії дозволів згідно із законом є не запереченням самої процедури розгляду заяв, а неспростовним доказом того, що припис відповідача не відповідає принципу необхідності та є надмірним адміністративним обтяженням, оскільки він спрямований на встановлення обов`язкового регулювання відносин, правовий результат яких уже остаточно закріплений нормами спеціального закону.
Надаючи оцінку вимогам відповідача про зобов`язання позивача повторно розглянути заяви суб`єкта господарювання, суд зазначає таке.
Оскільки чинність дозволів забезпечена безпосередньо імперативною нормою закону, правова потреба у прийнятті додаткового адміністративного акта про продовження строку їх дії відсутня. Зазначене продовження у силу прямої дії норми закону в такому випадку має декларативний характер і не потребує вчинення суб`єктом владних повноважень управлінських дій.
З огляду на дію частини 2-2 статті 11 Закону № 2806-IV будь-які процедурні заходи щодо повторного розгляду відповідних заяв у період 2024– 2025 років є надмірним адміністративним обтяженням та позбавлені правової підстави. Оскільки правовідносини щодо продовження строку дії дозволів врегульовані безпосередньо імперативними нормами спеціального закону, підстави для здійснення процедурного контролю з боку відповідача у межах вказаної процедури відсутні. Отже, припис відповідача у частині зобов`язання позивача до вчинення дій у межах процедури, яка у в силу імперативних приписів зазначеної норми вже не може мати юридичного наслідку у формі повторного підтвердження чинності документа, є актом, спрямованим на необґрунтоване втручання у дискреційні повноваження органу державного нагляду (контролю).
Суд дійшов висновку, що вимога відповідача, викладена у пункті 2 припису, щодо «повторного розгляду заяв» суперечить принципу правової визначеності. Зобов`язання позивача до вчинення дій, правова підстава для яких відсутня, становить порушення вимог частини другої статті 19 Конституції України. 
Суд наголошує, що встановлений частиною 2-2 статті 11 Закону № 2806-IV механізм автоматичного продовження дії дозволів спрямований виключно на стабілізацію господарської діяльності та не звільняє суб`єкта господарювання від обов`язку дотримуватися вимог законодавства про охорону праці.
Відповідно до статті 21 Закону України «Про охорону праці» № 2694-XII та пункту 15 Порядку № 1107 чинність дозволу обумовлена постійним дотриманням умов безпеки праці. Таким чином, позивач як орган нагляду зберігає за собою повноваження щодо контролю за наявністю підстав для функціонування об`єктів підвищеної небезпеки (зокрема проходження працівниками обов`язкових медичних оглядів).
Суд дійшов висновку, що відповідач під час прийняття припису не врахував імперативний характер норм воєнного часу. Вимога про повторний розгляд заяв у ситуації, коли правовий статус дозволів уже визначений законом, є втручанням у компетенцію позивача, яке не ґрунтується на законі. Суд констатує, що відповідач провів перевірку процедури, яка у силу дії імперативної норми воєнного часу не мала відбуватися. Покладення на позивача обов`язку щодо повторного вчинення дій, правова потреба у яких відсутня, є порушенням вимог частини другої статті 19 Конституції України щодо обов`язку суб`єктів владних повноважень діяти лише на підставі та у спосіб, що передбачені законодавством. Оцінка ризиків безпеки позивачем (зокрема шляхом надіслання листів про залишення заяв без руху з метою отримання відомостей про медичні огляди) відповідала критеріям, визначеним частиною другою статті 2 КАС України. Такі дії були спрямовані на запобігання виникненню аварійних ситуацій, що становить пріоритетний публічний інтерес порівняно з дотриманням дозвільних процедур.
З огляду на викладене, встановлення пріоритету норми частини 2-2 статті 11 Закону № 2806-IV свідчить про відсутність правових підстав для задоволення вимог відповідача в частині зобов`язання до повторного розгляду заяв.
Визначаючи межі владних повноважень сторін у межах спірних правовідносин, суд виходить із необхідності розмежування процедурного контролю та повноважень щодо оцінки вимог безпеки праці.
Згідно зі статтею 9-1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» № 2806-IV предметом державного контролю з боку Державної регуляторної служби України є додержання дозвільними органами порядку та процедури видачі документів дозвільного характеру.
Суд встановив, що повноваження відповідача мають виключно процедурний характер. Вони обмежуються перевіркою дотримання строків розгляду заяв, комплектності документів та форми прийнятих рішень. Законодавство не наділяє відповідача правом здійснювати оцінку обґрунтованості вимог безпеки праці, які встановлюються позивачем у межах його спеціальної компетенції.
Відповідно до статті 21 Закону України «Про охорону праці» № 2694-XII позивач наділений повноваженнями щодо нагляду за дотриманням вимог безпеки під час виконання робіт підвищеної небезпеки. Оцінка відповідності суб`єкта господарювання умовам дозволу (зокрема, перевірка проходження медичних оглядів) є формою реалізації функціональної компетенції позивача.
Встановлення обставин, що впливають на безпеку праці, потребує спеціальних знань і належить до виключної сфери повноважень позивача. З огляду на принцип функціонального розподілу повноважень, орган, що здійснює загальний нагляд за дозвільною системою, не може заміщувати дозвільний орган у частині оцінки ризиків у сфері промислової безпеки.
Під час аналізу акта перевірки суд встановив, що відповідач здійснив оцінку доцільності вимог позивача щодо проходження медичних оглядів та надання висновків експертизи.
Суд встановив, що надаючи оцінку вимогам безпеки праці як підставі для залишення заяв без руху, відповідач перебрав на себе повноваження Державної служби України з питань праці. Це призвело до порушення вимог частини другої статті 19 Конституції України, оскільки відповідач діяв у спосіб, що не передбачений статтею 9-1 Закону № 2806-IV.
Суд дійшов висновку, що під час прийняття оскаржуваного припису відповідач порушив межі процедурного контролю. Вимога про «повторний розгляд заяв з урахуванням висновків акта» за своєю суттю визначає зміст майбутнього управлінського рішення позивача. Це призводить до втручання у виключну компетенцію позивача як суб`єкта наглядової діяльності та суперечить критеріям добросовісності та розсудливості, яких дотримувався позивач під час оцінки ризиків.
Враховуючи встановлені обставини та наведені норми права, суд дійшов висновку, втручання відповідача у сферу повноважень позивача щодо встановлення вимог безпеки праці є протиправним. Таке втручання суперечить принципам розсудливості та обґрунтованості, оскільки відповідач не наділений відповідною компетенцією у сфері гігієни та безпеки праці, необхідною для встановлення фактів порушень на об`єктах підвищеної небезпеки.
1.1. Щодо посилань відповідача в акті перевірки на наявність порушень у діях посадових осіб позивача при розгляді заяв суб`єкта господарювання про продовження строку дії дозволів, а саме – що дозволи не містять жодних умов для продовження їх строку дії, суд зазначає таке.
Форма дозволу, затверджена Додатком 1 до Порядку № 1107, не вимагає детального переліку умов продовження. Вона передбачає лише загальні відомості: реквізити юридичної особи, вид робіт або устаткування, строк дії дозволу, загальне формулювання про дотримання вимог законодавства.
Умови продовження, як встановив суд раніше, чітко визначені п. 15 Порядку № 1107. Чинне законодавство не вимагає включення до бланка дозволу переліку умов для продовження його дії. Відповідні вимоги встановлено безпосередньо положеннями Порядку № 1107.
Крім того, правова оцінка змісту дозвільного документа виходить за межі компетенції відповідача. Згідно зі статтею 9-1 Закону № 2806-IV предметом контролю Державної регуляторної служби є виключно дотримання процедурних вимог при видачі дозволів, а не оцінка змісту таких документів.
Суд встановив, що форма дозволу відповідає Додатку Порядку № 1107. З огляду на це, висновок відповідача про відсутність у дозволі умов не ґрунтується на нормах чинного законодавства. Процедура продовження строку дії дозволів регулюється виключно Порядком № 1107, а не змістом бланка дозволу. Складання відповідачем акта перевірки, який містить зазначений висновок, суперечить його компетенції, визначеній ст. 9-1 Закону № 2806-IV.
1.2. Надаючи оцінку висновкам відповідача про те, що Порядок № 246, не передбачає участі територіальних органів Державної служби України з питань праці у процесі організації медичних оглядів, суд встановив таке.
Суд встановив, що позивач є правонаступником функцій Державної санітарно-епідеміологічної служби України в частині реалізації державної політики у сфері гігієни праці. Згідно з пунктами 1 та 5 постанови Кабінету Міністрів України «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» від 10.09.2014 № 442 Державна служба України з питань праці була утворена, зокрема, шляхом покладення на неї функцій з нагляду та контролю у сфері гігієни праці.
Суд зазначає, що відповідно до принципу безперервності державного управління, ліквідація суб`єкта владних повноважень не має наслідком припинення виконання державних функцій, а передбачає їх перехід до новоутвореного органу в межах визначеної компетенції. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 11.02.2016 № 88-р підтверджено компетенцію позивача щодо реалізації функцій у сфері гігієни праці. Таким чином, твердження відповідача про відсутність правонаступництва суперечить актам Кабінету Міністрів України, що мають імперативний характер.
Суд звертає увагу на положення постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання Державної санітарно-епідеміологічної служби» від 29.03.2017 № 348. Вказаним актом функції у сфері гігієни праці були прямо виключені з обсягу повноважень Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів (пункт 3 постанови).
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що повноваження щодо нагляду за дотриманням вимог гігієни праці, зокрема щодо організації та проведення медичних оглядів, належать до виключної компетенції позивача. Законодавство не передбачає припинення контролю за факторами виробничого середовища, що впливають на безпеку праці, внаслідок структурних реформ системи органів виконавчої влади.
Порядок № 246 покладає функції з погодження списків та отримання заключних актів медичних оглядів на заклади державної санітарно-епідеміологічної служби. Враховуючи функціональне правонаступництво, визначене постановами Кабінету Міністрів України № 442 та № 348, суд констатує, що виконання зазначених повноважень забезпечується безпосередньо територіальними органами Державної служби України з питань праці.
Зазначений висновок узгоджується з підпунктами 15 та 34 пункту 4 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 96, згідно з якими позивач наділений повноваженнями щодо нагляду за наявністю медичних оглядів та участі в їх організації.
Суд дійшов висновку, що вимога позивача про надання відомостей щодо проходження медичних оглядів при розгляді заяв про продовження дії дозволів є виконанням повноважень позивача, спрямованих на забезпечення безпеки праці. Висновки відповідача ґрунтуються на формальному підході до тлумачення норм Порядку № 246 без урахування нормативно-правових актів вищої юридичної сили, якими змінено систему органів виконавчої влади та розподіл їхніх повноважень. Така позиція відповідача суперечить принципу системного тлумачення норм права та вимогам статті 19 Конституції України.
1.3. Щодо висновку відповідача в акті перевірки про порушення посадовими особами позивача при розгляді заяв суб`єкта господарювання про продовження строку дії дозволів, а саме, що Держпраця не дотримується процедури встановлення фактів порушення вимог законодавства з питань охорони праці та промислової безпеки, як умови, якої має дотримуватися суб`єкт господарювання під час дії дозволів, суд зазначає таке.
Відповідач стверджує, що порушення умов дозволу, зокрема вимог законодавства з охорони праці, може встановлюватися виключно за результатами заходів державного нагляду (контролю). 
Суд встановив, що цей висновок не ґрунтується на нормах чинного законодавства та суперечить правовій сутності дозвільної процедури, з таких підстав:
- пункт 15 Порядку № 1107 не обмежує дозвільний орган у джерелах отримання інформації про порушення умов дозволу. Позивач як територіальний орган Держпраці може встановлювати такі порушення на підставі будь-яких належних та допустимих відомостей, отриманих у межах його повноважень, зокрема аналізу наданої інформації;
- відповідно до ст. 21 Закону № 2694-XII дозвільний орган зобов`язаний проводити всебічну оцінку дотримання вимог охорони праці; 
- компетенція відповідача, визначена ст. 9-1 Закону № 2806-IV, обмежується контролем процедурних питань видачі дозвільних документів. Оцінка способів встановлення позивачем фактів порушень умов дозволу суперечить компетенції відповідача. 
З огляду на викладене, суд встановив, що висновок відповідача суперечить положенням ст. 21 Закону № 2694-XII та принципу розподілу повноважень між органами виконавчої влади. Таким чином, зазначений висновок акта перевірки є необґрунтованим і не є належною правовою підставою для прийняття оскаржуваного припису. 
1.4. Надаючи оцінку висновкам відповідача про неправомірність залишення позивачем заяв суб`єкта господарювання без руху, суд дійшов таких висновків.
Суд встановив, що у листах від 18.12.2024 № ЦЗ/2/10959-24 та № ЦЗ/2/10960-24 позивач визначив недоліком заяв суб`єкта господарювання відсутність висновку експертизи, необхідність якого зумовлена встановленим фактом порушення вимог законодавства про охорону праці (непроходження працівниками медичних оглядів).
Відповідач у приписі вказує на неправомірність цієї вимоги, оскільки у листах позивачем помилково зазначено вид експертизи (щодо виконання робіт замість експлуатації устаткування).
Суд дійшов висновку, що зазначена неточність у термінології є технічною опискою, яка не змінила юридичної кваліфікації та суті вимоги позивача. Вказані листи були надіслані з метою інформування суб`єкта господарювання про необхідність підтвердження умов безпеки праці у зв`язку з виявленими порушеннями.
З огляду на викладене, неточність у найменуванні виду експертизи не зумовила зміну правової природи управлінського акта позивача. Зміст вимоги був доступним для однозначного сприйняття суб`єктом господарювання. Судом встановлено, що застосування процедури залишення заяви без руху у цьому випадку не є проявом надмірного адміністративного обтяження, а є необхідним заходом, спрямованим на запобігання ризикам для життя працівників, що відповідає принципу належного врядування.
Керуючись правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 15 березня 2024 року у справі № 810/853/17, суд зазначає, що окремі процедурні недоліки рішення або повідомлення органу контролю не є безумовною підставою для висновку про його протиправність. Якщо зі змісту документа можна чітко встановити суть вимоги та характер порушення, таке рішення визнається правомірним навіть за наявності технічних недоліків.
Відповідно до принципів добросовісності та розсудливості позивач діяв у межах своєї функціональної компетенції. Визнання вимоги протиправною лише через термінологічну неточність за умови наявності встановленого факту непроходження медичних оглядів працівниками суперечило б принципу належного врядування.
Суд дійшов висновку, що висновок відповідача про порушення позивачем процедури є необґрунтованим, оскільки технічна описка не вплинула на реалізацію прав суб`єкта господарювання та не призвела до прийняття помилкового по суті рішення. 
Таким чином, вимоги пункту 1.2. припису щодо обов`язку дотримання статті 43 Закону № 2073-IX у контексті зазначених листів свідчать про надмірний формалізм, що суперечить засадам адміністративного судочинства. Суд наголошує, що положення статті 43 Закону № 2073-IX не можуть бути використані як інструмент для підтвердження правомірності провадження господарської діяльності в умовах недотримання вимог безпеки праці, оскільки процедурні норми не мають пріоритету над визначеною законом метою забезпечення захисту життя і здоров`я людини.
Отже, суд встановив, що предмет спору становить дотримання відповідачем меж владних повноважень, визначених статтею 9-1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» № 2806-IV та статтею 21 Закону України «Про охорону праці» № 2694-XII.
Відповідач згідно зі статтею 9-1 Закону № 2806-IV здійснює контроль за дотриманням дозвільними органами (позивачем) процедурних вимог видачі документів дозвільного характеру.
Позивач відповідно до статті 21 Закону № 2694-XII наділений повноваженнями щодо оцінки відповідності фактичного стану охорони праці та безпеки промислового виробництва встановленим вимогам, що становить обсяг його дискреційних повноважень, спрямований на захист публічного інтересу (безпека праці).
Суд встановив, що висновки, викладені в акті перевірки, стосуються оцінки змісту дозволів, підстав для відмови у продовженні строку їх дії, вимоги надання висновку експертизи та сфери повноважень позивача. Вказані висновки відповідача є необґрунтованими, оскільки сформовані з виходом за межі законодавчо визначеного для нього предмета контролю. Отже, припис є протиправним незалежно від обґрунтованості по суті кожного з цих висновків, адже фактичною підставою для його прийняття стали твердження, ухвалені з перевищенням повноважень.
2.1. Щодо пункту 1.1. припису відповідача, викладеного в акті перевірки, «забезпечення дотримання пункту 15 Порядку № 1107 щодо недопущення безпідставної відмови у продовженні строку дії дозволів», суд встановив таке.
Позивач, як територіальний орган Держпраці, відмовив листами від 18.12.2024 суб`єкту господарювання у продовженні строку дії дозволів через порушення вимог законодавства з охорони праці, зокрема непроходження працівниками певних категорій медичних оглядів.
Як раніше зазначено, згідно з п. 15 Порядку № 1107, продовження строку дії дозволу можливе за двома умовами:
- автоматичне продовження за відсутності порушень умов дозволу;
- продовження за умови надання нового висновку експертизи у разі виявлення порушень вимог охорони праці.
Встановивши порушення, позивач правомірно застосував другий режим, реалізуючи дискреційні повноваження, передбачені ст. 21 Закону № 2694-XII. Вимога відповідача щодо забезпечення обґрунтованості відмови не враховує цього процедурного розмежування та обмежує право позивача оцінювати дотримання умов безпеки.
Відповідачем не надано доказів необґрунтованості цієї відмови чи порушення положень п. 15 Порядку № 1107. У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які спростовують вказане. 
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що пункт 1.1. припису є необґрунтованим, оскільки дії позивача відповідали вимогам п. 15 Порядку № 1107 та ст. 21 Закону № 2694-XII, а відповідач не довів протиправності відмови щодо продовження строку дії дозволів.
2.2. Стосовно пункту 1.2. припису відповідача, «забезпечення дотримання абзацу другого частини першої статті 43 Закону України «Про адміністративну процедуру» № 2073 у частині зазначення виявлених недоліків, що стосуються поданих заяв», суд встановив таке.
Суд встановив, що пункт 1.2. припису, викладений в акті перевірки, яким відповідач зобов`язав позивача забезпечити дотримання абз. 2 ч. 1 ст. 43 Закону № 2073-IX у частині зазначення недоліків поданих заяв, є необґрунтованим.
Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 43 Закону № 2073-IX повідомлення про залишення заяви без руху має містити виявлені недоліки, посилання на порушені вимоги законодавства, спосіб і строк їх усунення, а також порядок оскарження. Відповідач вважає, що листи позивача від 18.12.2024 № ЦЗ/2/10959-24 та № ЦЗ/2/10960-24 не відповідають цій нормі через неналежне зазначення недоліків.
Позивач, як територіальний орган Держпраці, у зазначених листах вказав конкретні недоліки заяв суб`єкта господарювання про продовження строку дії дозволів, а саме відсутність позитивного висновку експертизи, передбаченого п. 15 Порядку № 1107.
Суд встановив, що позивач дотримався вимог абз. 2 ч. 1 ст. 43 Закону № 2073-IX, конкретизувавши недоліки з посиланням на п. 15 Порядку № 1107. 
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що пункт 1.2. припису є необґрунтованим, оскільки позивач правомірно зазначив недоліки заяв, а вимога відповідача не враховує особливості дозвільної процедури у сфері охорони праці, визначеної Порядком № 1107.
2.3. Щодо пункту 2 припису відповідача, «повторно розглянути подані суб`єктом господарювання заяви про продовження строку дії дозволів з урахуванням висновків акта перевірки», суд встановив таке.
Системне тлумачення ч. 1 ст. 9-1 Закону № 2806-IV, ст. 21 Закону № 2694-XII свідчить про розмежування повноважень:
- позивач, як територіальний орган Держпраці, оцінює відповідність суб`єкта господарювання вимогам для продовження строку дії дозволів;
- відповідач контролює дотримання процедурних вимог видачі дозволів.
Пункт 2 припису виходить за межі компетенції відповідача, оскільки:
- обмежує дискреційні повноваження позивача, передбачені ст. 21 Закону № 2694-XII, щодо самостійної оцінки ним обставин справи;
- втручається в оперативно-розпорядчу діяльність позивача, порушуючи принцип розподілу повноважень;
- суперечить ч. 1 ст. 9-1 Закону № 2806-IV. 
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що пункт 2 припису є протиправним, оскільки виходить за межі компетенції відповідача, обмежує повноваження позивача та суперечить ст. 9-1 Закону № 2806-IV і ст. 21 Закону № 2694-XII. Отже, пункт 2 припису підлягає скасуванню.
Оскаржуваний припис Державної регуляторної служби України, викладений в акті перевірки від 18 березня 2025 року № 04/56-Д-2025, суд визнає таким, що не відповідає критеріям, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, а саме:
1. Порушено принцип верховенства права та законності (п. 1 ч. 2 ст. 2 КАС України). Державна регуляторна служба України видала припис всупереч імперативним вимогам частини 2-2 статті 11 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» № 2806-IV, яка встановлює режим автоматичного продовження дії дозволів у період воєнного стану. Відповідач висунув вимогу щодо повторного розгляду заяв, правовий статус яких уже визначений безпосередньо нормою закону. Це підтверджується висновком суду щодо встановлення пріоритету норм воєнного часу, що робить вимоги відповідача такими, що не ґрунтуються на законі.
2. Порушення принципу обґрунтованості рішення (пункт 3 частини другої статті 2 КАС України). Суд констатує, що оскаржуваний припис прийнято без урахування усіх обставин, що мають значення для забезпечення безпеки праці, а отже, він не відповідає критерію обґрунтованості. Зокрема, відповідачем залишено поза увагою встановлені позивачем факти порушення суб`єктом господарювання вимог щодо проходження працівниками обов`язкових медичних оглядів.
3. Порушення принципу правової визначеності (пункт 8 частини другої статті 2 КАС України). Дії відповідача зумовили ситуацію правової невизначеності, за якої позивач, виконуючи припис, був би змушений діяти всупереч функціональним обов`язкам щодо оцінки ризиків безпеки. Вимога відповідача містить суперечливі вказівки, що фактично визначають характер майбутнього управлінського рішення позивача, обмежуючи його інституційну автономію. Вказане мало наслідком порушення права позивача на прогнозованість результатів реалізації владних повноважень.
4. Порушено принцип пропорційності (п. 8 ч. 2 ст. 2 КАС України). Дії Державної регуляторної служби України не відповідають критерію необхідності для досягнення легітимної мети державного контролю. Суд встановив, що відповідач зобов`язаний був реалізувати владні повноваження у спосіб, найменш обтяжливий для функціонування системи охорони праці, не втручаючись у дискреційну оцінку ризиків безпеки по суті на об`єктах підвищеної небезпеки.
Суд перевірив дотримання принципу пропорційності (п. 8 ч. 2 ст. 2 КАС України) за такими критеріями:
- придатність: застосований відповідачем захід (прийняття припису) формально спрямований на забезпечення дотримання дозвільної процедури, проте фактично не забезпечує досягнення мети правового регулювання через неврахування норм щодо продовження строку дії дозволів у силу прямої дії норми закону;
- необхідність: суд констатує, що не існувало необхідності у прийнятті припису з вимогою про повторний розгляд заяв, оскільки правовий статус документів дозвільного характеру був врегульований Законом № 2806-IV. Будь-які процедурні зауваження могли бути усунуті шляхом надання рекомендацій, що не втручаються у компетенцію позивача;
- співмірність: суд встановив, що суспільний інтерес у сфері забезпечення безпеки праці та збереження життя і здоров`я людей (ст. 3 Конституції України) переважає інтерес відповідача щодо дотримання процедурних аспектів дозвільної діяльності.
Таким чином, суд констатує, що оскаржуваний припис Державної регуляторної служби України, викладений в акті перевірки від 18.03.2025 № 04/56-Д-2025, є незаконним, необґрунтованим та прийнятим з перевищенням меж повноважень відповідача. Зазначене призвело до протиправного втручання у функціональну діяльність позивача та порушення публічного інтересу у сфері охорони праці. У зв`язку з вищевикладеним, позов підлягає задоволенню в повному обсязі.
Третя особа подала пояснення, в яких підтримала позицію відповідача та просила відмовити у задоволенні позову. Оцінюючи ці доводи відповідно до частини другої статті 49 КАС України, суд зазначає таке.
Суд наголошує, що права третьої особи на здійснення господарської діяльності у спірних правовідносинах повною мірою захищені положеннями частини 2-2 статті 11 Закону № 2806-IV, які забезпечують продовження строку дії чинності дозволів у силу прямої дії норми закону в період воєнного стану. Таким чином, скасування оскаржуваного припису не має наслідком обмеження права ТОВ «КВІНТА» на провадження господарської діяльності (зокрема експлуатацію устаткування підвищеної небезпеки), оскільки правовий статус відповідних документів дозвільного характеру врегульований безпосередньо нормами закону.
Водночас, судове рішення про визнання припису протиправним підтверджує обов`язковість дотримання стандартів безпеки праці, зокрема в частині проходження працівниками медичних оглядів. Зазначене спрямоване на захист життя та здоров`я працівників ТОВ «КВІНТА» від ризиків виробничого травматизму, що відповідає найвищій соціальній цінності, визначеній статтею 3 Конституції України. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що задоволення позову забезпечує належний баланс між свободою підприємницької діяльності та конституційними гарантіями безпеки праці.
Позиція третьої особи, заснована на формальному тлумаченні дозвільних процедур без урахування пріоритету норм щодо безпеки виробництва, не спростовує висновків суду про протиправність оскаржуваного припису.
На підставі повного та всебічного дослідження обставин справи, оцінки доказів у їх сукупності та врахування аргументів сторін, суд дійшов висновку, що оскаржуваний припис Державної регуляторної служби України, заснований на неправомірних висновках акта перевірки, протиправно обмежує повноваження позивача. Оскільки управлінське рішення не є правомірним, якщо воно прийняте на підставі висновків, зроблених із порушенням меж компетенції, такий акт індивідуальної дії підлягає скасуванню відповідно до статей 2, 5 та 245 КАС України.
З огляду на те, що під час судового розгляду спростовано обґрунтованість висновків акта перевірки, покладених в основу оскаржуваного акта, суд вбачає правові підстави для повного задоволення адміністративного позову.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується положеннями статей 132, 139 Кодексу адміністративного судочинства України.
Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.
Суд зазначає, що вказана норма застосовується також у випадках задоволення позову одного суб`єкта владних повноважень до іншого, якщо звернення до суду було єдиним способом захисту компетенції та відновлення законності. Такий підхід узгоджується із принципом відновлення майнового стану державного органу, який зазнав витрат у зв`язку з необхідністю оскарження протиправного акта.
Суд встановив, що позивачем за подання цього адміністративного позову сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн, що підтверджується матеріалами справи.
Враховуючи повне задоволення позовних вимог та встановлену судом протиправність припису Державної регуляторної служби України, сплачена сума судового збору підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись статтями 2-3, 5-15, 72-77, 90, 122, 132, 139, 242-246, 250-251, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці до Державної регуляторної служби України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «КВІНТА», про визнання протиправним та скасування припису задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати припис Державної регуляторної служби України, викладений в акті позапланової перевірки від 18 березня 2025 року № 04/56-Д-2025.
Стягнути на користь Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці за рахунок бюджетних асигнувань Державної регуляторної служби України судові витрати у розмірі 2422,40 грн (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні 40 копійок).
Відомості про учасників справи:
позивач: Центрально-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці (ідентифікаційний код ЄДРПОУ 44791105; місцезнаходження: 10008, м. Житомир, вул. Шевченка, буд. 18-А);
відповідач: Державна регуляторна служба України (ідентифікаційний код ЄДРПОУ 39582357; місцезнаходження: 01011, м. Київ, вул. Арсенальна, буд. 9/11);
третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «КВІНТА» (ідентифікаційний код ЄДРПОУ 30878945; місцезнаходження: 11601, Житомирська обл., м. Малин, вул. Грушевського, буд. 1-Б).
Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Білоус А.Ю.