ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
79014, місто Львів, вулиця Личаківська, 128
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03.02.2026 Справа № 914/3584/25 

За позовом: Фізико-механічного інституту ім. Г.В. Карпенка Національної академії наук України, м.Львів,
до відповідача: Приватного закладу освіти «Перший Інноваційний Приватний Львівський Ліцей», м.Львів,
про стягнення 9'127,66 грн. заборгованості. 
Суддя Б. Яворський. 
Відводів складу суду сторонами не заявлялося.
Справу розглянуто без судового засідання та виклику сторін.

Суть спору. На розгляд Господарського суду Львівської області 24.11.2025 Фізико-механічним інститутом ім. Г.В. Карпенка Національної академії наук України подано позов до Приватного закладу освіти «Перший Інноваційний Приватний Львівський Ліцей» про стягнення 114'544,66 грн. заборгованості за договором №61 та №62 оренди нерухомого майна, що належить до майнового комплексу НАН України від 05.05.2025, з яких: 105'417,00 грн основний борг, 7'019,32 грн пеня, 2'108,34 грн штраф. У позовній заяві позивач також зазначив, що очікує понести витрати за надання правової (правничої) допомоги в розмірі 30'000,00 грн.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 24.11.2025 справу № 914/3584/25 передано на розгляд судді Б. Яворському.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 01.12.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін; надано відповідачу строк на подання відзиву - протягом 15 днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі та встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив - протягом п`яти днів з дня отримання відзиву; встановлено відповідачу строк для подання заперечень - протягом п`яти днів з дня отримання відповіді на відзив. Повідомлено сторін, що клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву. Ухвала про відкриття провадження у справі та прийняття справи до розгляду була надіслана сторонам електронним судом, докази про що знаходяться в матеріалах справи.
15.12.2025 відповідач через систему «Електронний суд» подав відзив на позовну заяву, а 25.12.2025 – заперечення на відповідь на відзив.
22.12.2025 позивач через систему «Електронний суд» подав відповідь на відзив та заяву про зменшення розміру позовних вимог.
Ухвалою від 23.12.2025 суд прийняв заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог. 
Аргументи позивача.
Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов договорів оренди нерухомого майна в частині здійснення орендних платежів згідно актів наданих послуг від 16.06.2025-20.10.2025. Ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні приписів ст. 212 ЦК України та не є простроченням кредитора у розумінні ст. 613 ЦКУ, а значить не звільняє від обов`язку оплати. За неналежне виконання договірних зобов`язань позивачем нараховано 7'019,32 грн пені та 2'108,34 грн штрафу, які просить суд стягнути з відповідача. Вважає, що підстави для зменшення штрафних санкцій, які становлять лише близько 8% від суми заборгованості відсутні, адже відповідач не надав доказів наявності в нього виняткових обставин, та перебування у тяжкому фінансову становищі, а також доказів того, що заборгованість виникла з вини позивача.
Аргументи відповідача.
Заперечуючи позовні вимоги відповідач зазначив, що первинних документів для здійснення оплат позивач відповідачу не надсилав. Заборгованість з орендної плати сплачена відповідачем після отримання актів в повному обсязі, у т. ч. здійснено авансові платежі за договорами оренди. Нарахування штрафу та пені вважає необгрунтованим, оскільки вважає, що мало місце прострочення кредитора, тому відсутня вина відповідача. Просить суд застосувати приписи ст. 551 ЦК України. Відповідач очікує понести витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн.
Суд відзначає, що в силу приписів ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Одним із основних принципів (засад) господарського судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору.
Також суд враховує, що пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справ упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Стаття 114 ГПК України визначає, що суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.
Суд розглядає справи у порядку спрощеного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі (ч.1 ст.248 ГПК України).
Згідно з ч.2 та ч.8 ст.252 ГПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх пояснення. Судові дебати не проводяться. 
ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.
05 травня 2025 року Фізико-механічним інститутом ім. Г. В. Карпенка Національної академії наук України (орендодавець) та Приватним закладом освіти «Перший Інноваційний Приватний Львівський Ліцей» (орендар) укладено договори оренди нерухомого майна, що належить до майнового комплексу НАН України, №61 та №62.
Відповідно до договору оренди №61 орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування державне майно, зазначене у п. 4 Умов договору, а саме: 1. Майданчик №6 - 662,2 кв. м реєстр, номер майна №03534506.9. ЮШВДЖН435; 2. Майданчик №8 - 99,5 кв. м. реєстр. номер майна No03534506.9. ЮШВДЖН437 вздовж Адміністративно-лабораторного корпусу інституту «Фізикометрія», будівлі під літерою «A-З», загальною площею 761,7 кв. м. розміщені за адресою: м. Львів, вул. Наукова, 5 (майно), що перебувають на балансі Фізико-механічного інституту ім. Г.В. Карпенка НАН України.
Відповідно до договору оренди №62 орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування державне майно, зазначене у п. 4 Умов договору, а саме: 1. Майданчик №5 - 203,5 кв. м реєстр. номер майна №03534506.9ЮШВДЖН434; 2. Майданчик №7 - 239,2 кв. м реєстр. Номер майна No03534506.9ЮШВДЖН436 вздовж Адміністративно-лабораторного корпусу інституту «Фізикометрія», будівлі під літерою «A-З», заг. площею 442, 7 кв. м. розміщені за адресою: м. Львів, вул. Наукова, 5 (майно), що перебувають на балансі Фізико-механічного інституту ім. Г.В. Карпенка НАН України.
Орендар вступає у строкове платне користування майном у день підписання акта приймання-передачі майна. Акт приймання-передачі підписується між орендарем і орендодавцем одночасно з підписанням нього договору (п.2.1 незмінюваних умов договорів).
Відповідно до п.3.3 незмінюваних умов договорів оренди №61 та №62 орендар сплачує орендну плату орендодавцю щомісяця не пізніше 30 (31) числа поточного місяця.
Орендар сплачує орендну плату на підставі рахунків орендодавця. Орендодавець надсилає орендарю рахунок не пізніше ніж за п`ять робочих днів до дати платежу. Орендодавець передає орендарю акт виконаних робіт на надання орендних послуг разом із податковою накладною за умови реєстрації орендаря платником податку на додану вартість (п.3.4 незмінюваних мов договору).
Сторонами у п.3.9 незмінюваних умов договорів погоджено, що на суму заборгованості орендаря із сплати орендної плати нараховується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення перерахування орендної плати, включаючи день оплати. У разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці орендар також сплачує штраф у розмірі два відсотки від суми заборгованості.
Майно передано в оренду в результаті проведення аукціону. Мета використання майна - для розміщення дитячих спортивних майданчиків, закладом освіти, що має ліцензію на надання освітніх послуг (п.7.1 договорів).
Відповідно до п. 9 Умов договору оренди №61 місячна орендна плата, визначена за результатом проведення аукціону - 13333,80 грн. з ПДВ (протокол електронного аукціону NoLLE001-UA-20250408-89724). За договором оренди №62 місячна орендна плата становить 7749,62 грн. з ПДВ (протокол електронного аукціону NoLLE001-UA-20250408-92148). Витрати на утримання орендованого майна, надання комунальних послуг орендарю компенсуються орендарем балансоутримувачу в порядку, передбаченому пунктом 6.5 договорів.
Дані договори (п.12.1 Умов) було укладено строком на 5 років (відповідно до ч. 3 ст.9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна No157-ІХ від 03.10.2019 року зі змінами та доповненнями).
05.05.2025 за укладеними договорами сторони підписали акти приймання-передачі в оренду нерухомого майна, що належить до майнового комплексу НАН України.
Позивач зазначає, що з початку дії договорів відповідачу нараховано 80002,80 грн. орендної плати за договором №61 (на підставі актів надання послуг №13408 від 16.06.2025 року на суму 7749,60 грн.; №13809 від 21.07.2025 року на суму 7749,60 грн.; №14245 від 20.08.2025 року на суму 7749,60 грн.; №14579 від 23.09.2025 року на суму 7749,60 грн. та №14966 від 20.10.2025 року на суму 7749,60 грн.), а також 46497,60 грн. за договором №62 (на підставі актів надання послуг №13408 від 16.06.2025 року на суму 13333,80 грн.; №13809 від 21.07.2025 року на суму 13333,80 грн.; №14245 від 20.08.2025 року на суму 13333,80 грн.; №14579 від 23.09.2025 року на суму 13333,80 грн. та №14966 від 20.10.2025 року на суму 13333,80 грн).
Відповідач 30.04.2025 оплатив авансові платежі в сумі 13333,80 грн. за договором №61 (банківська виписка №1261) та 7749,60 грн. за договором №62 (банківська виписка №1260). Заборгованість з орендної плати у сумі 66669,00 грн за договором №61 та 38748,00 грн. за договором №62 була оплачена відповідачем 28.11.2025. 
За неналежне виконання договірних зобов`язань позивачем нараховано 7'019,32 грн пені, 2'108,34 грн штрафу, які просить суд стягнути з відповідача.
ОЦІНКА СУДУ.
Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 73 ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.
Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Приписами ст.ст. 76, 77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Судом кожній стороні була надана розумна можливість, представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони, в т.ч. подати докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, прийняти участь у досліджені доказів, надати пояснення, обґрунтувати перед судом переконливість поданих доказів та позицій по справі, скористатись іншими процесуальними правами.
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини (ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України). 
Згідно ст. 174 ГК України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.
Відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України). 
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Між сторонами виникли взаємні права та обов`язки на підставі укладених договорів оренди №61 та №62 оренди нерухомого майна, що належить до майнового комплексу НАН України від 05.05.2025. Доказів розірвання договорів чи визнання таких недійсними матеріали справи не містять.
Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).
Майново-господарські зобов`язання між суб`єктами господарювання виникають на підставі договорів (ст. 179 Господарського кодексу України).
Відповідно до статті 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Особливості найму (оренди) державного і комунального майна встановлюються Законом України "Про оренду державного та комунального майна".
Договір найму укладається на строк, встановлений договором (ч. 1 ст. 763 ЦК України).
Як підтверджується матеріалами справи, на виконання умов укладених договорів орендодавець передав, а відповідач прийняв у строкове платне користування нерухоме майно, розташоване за адресою: м. Львів, вул. Наукова, 5.
Згідно ч.ч.1, 3 та ч.5 ст.762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендна плата встановлюється у грошовій формі і вноситься у строки, визначені договором. Орендна плата визначається за результатами аукціону. Орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків провадження господарської діяльності.
Згідно із вимогами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.
Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. 
Відповідно до п.9 змінюваних умов та п.3.3 незмінюваних умов договорів оренди №61 та №62 орендар сплачує фіксований розмір орендної плати орендодавцю щомісяця не пізніше 30 (31) числа поточного місяця. 
У матеріалах справи відсутні докази внесення змін у договір оренди щодо розміру орендної плати та строків внесення орендної плати.
За статтею 509 ЦК України  зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобовязання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно ст. 526 ЦК України та ст.193 ГК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно умов договору та актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст.530 ЦК України).
У матеріалах справи містяться докази, які свідчать, що відповідач оплату за орендовані майданчики здійснив з порушенням обумовлених у договорі строків, що свідчить про факт порушення відповідачем свого зобов`язання. Судом встановлено, що між сторонами укладено ряд договорів оренди і листом №359/25 від 25.09.2025 відповідач визнавав існування заборгованості та гарантував вчасне здійснення поточних платежів щомісяця та погашення заборгованості. Це свідчить про обізнаність відповідача про заборгованість з орендної плати за договорами №61 та №62. Крім того, у матеріалах справи містяться підписані відповідачем щомісячні акти наданих послуг, де зазначено, що замовник (відповідач) по об`єму, якості та термінах наданих послуг претензій не має. Також суд звертає увагу, що в протоколах про результати електронного аукціону та договорах оренди чітко вказані банківські реквізити для сплати орендної плати та інших платежів, а також її розмір. Тому заперечення відповідача про не надіслання рахунків не спростовують наявності у нього обов`язку оплачувати вартість орендованого ним майна у строк, визначений договором (до 30 (31) числа поточного місяця).
Щодо вимоги позивача про стягнення пені та штрафу за порушення строку сплати орендної плати.
Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).
Відповідно до частин 1-3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (ч.1 ст. 550 Цивільного кодексу України).
Чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій. Така правова позиція є сталою в судовій практиці і викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 у справі №911/2813/17, від 22.03.2018 у справі №911/1351/17, від 25.05.2018 у справі №922/1720/17, від 02.04.2019 у справі №917/194/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №910/12876/19.
Доказів наявності обставин зазначених у ст.617 ЦК України, які є підставами звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання відповідачем не подано.
Пунктом 3.9 незмінюваних умов договорів погоджено, що на суму заборгованості орендаря із сплати орендної плати нараховується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення перерахування орендної плати, включаючи день оплати. У разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці орендар також сплачує штраф у розмірі два відсотки від суми заборгованості.
Оскільки відповідач доводів позивача не спростував, не надав суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, які досліджені в ході судового розгляду, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.
Перевіривши розрахунок штрафних санкцій суд встановив, що такі нараховані позивачем правильно, тому до стягнення з відповідача підлягає 7'019,32 грн пені та 2'108,34 грн штрафу. 
Щодо клопотання відповідача про зменшення штрафних санкцій суд відзначає таке.
Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина третя статті 551 ЦК України).
З огляду на викладене, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (пені) до її розумного розміру (вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.03.2021 у справі 902/538/18). 
При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання, з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.
В обґрунтування заяви щодо зменшення заявлених до стягнення сум відповідач зазначає, що мало місце прострочення кредитора (первинних документів для здійснення оплат позивач відповідачу не надсилав), тому відсутня вина відповідача.
Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 924/709/17 та від 15.02.2023 у справі № 920/437/22).
Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Верховний Суд у постанові від 08.08.2024 у справі №912/1853/23 зауважив, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки не може бути подібних правовідносин, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій та наявності поданих сторонами доказів, згідно зі статтею 86 ГПК України. Суд може вирішити питання про зменшення розміру штрафних санкцій за власною ініціативою, з урахуванням встановлених судом обставин справи.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду ВС у постанові від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 зазначила, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права. 
Отже, у питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням ч.3 ст. 551 ЦК України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України. 
Дослідивши зібрані у справі докази та встановивши відсутність обставин, які б мали істотне значення для зменшення розміру штрафних санкцій (докази скрутного фінансового становища відповідача (фінансові звіти та баланси, рахунки), обставин, які б перешкоджали відповідачу вчасно виконати свої зобов`язання тощо відсутні) та враховуючи те, що нарахування таких становить близько 8% від суми заборгованості, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій.
СУДОВІ ВИТРАТИ
Сплата позивачем судового збору за подання до суду позовної заяви підтверджується платіжною інструкцією № 691 від 19.11.2025 на суму 3'028,00 грн.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, тому судовий збір у розмірі 3028,00 грн покладається на відповідача.
13.01.2026 представник позивача подав суду клопотання про відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 49'500,00 грн. До заяви долучено копію договору №ЮО 07-11/25 про надання послуг з юридичного представництва від 25.11.2025; акти про надання послуг на загальну суму 49'500,00 грн, платіжні інструкції про оплату послуг та докази відправлення таких відповідачу. Крім того, до заяви долучено копію ордеру.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).
Відповідно до ч. 1 та ч.3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ст.126 ГПК України).
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ст.126 ГПК України).
Судові витрати, крім судового збору, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (ч.4 ст.129 ГПК України).
Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч.8 ст.129 ГПК України).
Відповідно до ч.1 ст.26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем надано копію договору №ЮО 07-11/25 про надання послуг з юридичного представництва від 25.11.2025, укладеного Фізико-механічним інститутом ім. Г.В. Карпенка НАНУ (клієнт) та АО «АРБІТРІУМ», відповідно до умов якого адвокатське об`єднання на підставі звернень клієнта приймає на себе зобов`язання з юридичного представництва при розгляді справи №914/3584/25. У п.1.2 договору сторони визначили вартість надання правової допомоги 49'500,00 грн.
Відповідно до положень статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
З огляду на предмет договору про надання юридичної допомоги об`єктом оплати за договором є надані адвокатом юридичні послуги на суму 49'500,00 грн.
Згідно ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Суд відзначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова ВП ВС від 07.07.2021 у справі №910/12876/19).
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п. 34-36), від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. При цьому, відповідно до висновку Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду Верховного Суду, викладеного у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Верховний Суд у постанові від 30.01.2023 у справі №910/7032/17 відзначив, зокрема, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утриматися від вчинення дій, що у подальшому спричинять необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.
Великою Палатою Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 викладено правову позицію про те, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Верховний Суд зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.
У той же час, ч. 5 ст. 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
У такому випадку суд, керуючись ч. 5-7 та 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та, відповідно, не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 та Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 та від 16.11.2022 у справі №922/1964/21.
19.01.2026 відповідач подав заперечення на клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу. Зазначив, що у позовній заяві очікувані витрати на правову допомогу заявлені позивачем в сумі 30000,00 грн., а зараз просить стягнути 49500,00 грн.; договір про надання правової допомоги укладений після складання позовної заяви; розмір витрат таких є неспівмірним із складністю справи, характером та обсягом наданих послуг, а також часом, який міг бути витраченим на підготовку процесуальних документів, оскільки справа не є складною ні з фактичної, ні з правової точки зорі та не потребувала аналізу значного обсягу доказів або застосування складних правових конструкцій; заборгованість була погашена до відкриття провадження у справі, позивач зменшив позовні вимоги до стягнення з ліцею 9127,66 грн., тому стягнення витрат на правничу допомогу є неспівмірними.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат у цій справі суд враховує, що згідно умов договору від 25.11.2025 та актів про надання послуг з юридичної допомоги, адвокатом надано наступну правничу допомогу: ознайомлення з матеріалами щодо стягнення заборгованості (6 годин, 15000,00 грн), підготовка та подання позовної заяви (4 години, 10000,00 грн); підготовка відповіді на відзив (4 год, 10000,00 грн); підготовка заяв та клопотань процесуального характеру (6 год, 14500 грн). Загальна вартість наданих послуг 49'500,00 грн. При цьому, у наведених актах наданих послуг зазначено, що вартість юридичної допомоги у відповідності до п.4.3 договору встановлюється у розмірі 2500 грн за 1 годину, проте положення договору №ЮО 07-11/25 про надання послуг з юридичного представництва від 25.11.2025 не містять такого тексту. 
Суд також встановив, що у п.9.6 договору №ЮО 07-11/25 від 25.11.2025 зазначено, що відповідно до ч.3 ст.631 ЦК України сторони домовились, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.
У постанові ОП КГС від 02.02.2024 у справі №910/9714/22 Верховний Суд відзначає, що заява сторони про розподіл судових витрат фактично є дією, спрямованою на реалізацію стороною свого права лише на подання доказів щодо витрат, які вже понесені такою стороною. З огляду на це подання стороною заяви про розподіл судових витрат не може бути ототожнено з витратами на професійну правничу допомогу, які пов`язані з розглядом справи по суті спору. Отже, заява про стягнення/розподіл судових витрат є фактично заявою про подання доказів щодо витрат, які понесені стороною у зв`язку з необхідністю відшкодування правової допомоги, а тому витрати на підготовку такої заяви не підлягають відшкодуванню.
Дослідивши матеріали справи та враховуючи пов`язаність витрат із розглядом справи, її складністю, матеріально-правовою складовою, зважаючи на те, що справа по своїй суті не потребувала пошуку та вивчення адвокатом значної кількості судової практики та приписів діючого законодавства України зі спірного питання, відповідач сплатив основну заборгованість, судові засідання не проводились, а також застосовуючи зазначені вище критерії реальності та розумності розміру заявлених витрат на оплату послуг адвоката до відшкодування, їх необхідності та обсягом наданих адвокатом послуг, враховуючи всі аспекти та характер спірних правовідносин у справі та, виходячи із загальних засад господарського законодавства щодо принципів диспозитивності, рівності усіх учасників, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9'000,00 грн., який у даному випадку буде розумним. 
Щодо інших аргументів сторін, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться у рішенні, позаяк не покладаються судом в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10.02.2010). Крім того, аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц.
Керуючись статтями 2, 3, 12, 13, 42, 46, 73-80, 123, 126, 129, 233, 236-238, 240, 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд 

ВИРІШИВ:
1. Позовні вимоги задовольнити. 
2. Стягнути з Приватного закладу освіти «Перший Інноваційний Приватний Львівський Ліцей» (79060, м.Львів, вул. Наукова, 5; ідентифікаційний код 44772648) на користь Фізико-механічного інституту ім. Г.В. Карпенка Національної академії наук України (79060, м.Львів, вул. Наукова, 5; ідентифікаційний код 03534506) 7'019,32 грн пені, 2'108,34 грн штрафу, 3'028,00 грн судового збору та 9'000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду у порядку та строки, передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Суддя Яворський Б.І.