ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                  
 
12 листопада 2025 року
м. Київ
 
справа № 643/10818/19
провадження № 61-9026св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Ситнік  О. М., Фаловської І. М.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 , 
 
розглянув у порядку спрощеного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє Смілянський Ярослав Геннадійович , на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 жовтня 2022 рокуу складі судді Блажко І. О. та постанову Полтавського апеляційного суду від 11 травня 2023 року           у складі колегії суддів Панченка О. О., Пікуля В. П., Абрамова П. С., 
 
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 
 
У липні 2019 року до Московського районного суду м. Харкова              звернувся  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Романченко О. М., з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. Позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 1 200 000,00 грн заборгованості за договором позики від 01 лютого 2019 року та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 9 605,00 грн витрат зі сплати судового збору.
Позов мотивовано тим, що 01 лютого 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у простій письмовій формі укладено договір позики, відповідно до якого позикодавець передав, а позичальник прийняв грошові кошти у розмірі 1 200 000,00 грн. Згідно із пунктом 4.1. договору позики ОСОБА_2 зобов`язався повернути позикодавцю позику у строк до 31 травня 2019 року. Водночас ОСОБА_2 у визначений у договорі строк кошти ОСОБА_1 не повернув. З урахуванням того, що ОСОБА_2 не повернув позивачу одержані на підставі договору позики кошти, позивач вважав, що вони мають бути стягнуті з останнього у судовому порядку (т. 1, а. с. 1, 2).
 
Оскільки ОСОБА_2 не виконав свої зобов`язання з повернення позики для врегулювання правовідносин, які виникли між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,                      06 червня 2019 року було укладено інший договір позики, відповідно до якого було збільшено суму боргу ОСОБА_2 до 1 350 000,00 грн, а також змінено дату повернення коштів та встановлено, що ОСОБА_2 повертатиме вказані кошти по               112 500,00 грн у місяць у строк до 06 червня 2020 року.
 
14 грудня 2021 року до Московського районного суду м. Харкова надійшла заява представника позивача ОСОБА_1 адвоката Романченка О. М. про збільшення позовних вимог, в якій він просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1             1 588 432,19 грн як заборгованість за договором позики від 06 червня 2019 року, з яких: 1 350 000,00 грн - сума основного боргу, 61 582,19 грн - три відсотки річних від простроченої суми, 176 850,00 грн - сума боргу з інфляційних втрат (т. 2, а. с.17-19).
 
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції
 
На виконання розпорядження Голови Верховного Суду від 08 березня 2022 року № 2/0/9/-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ у умовах воєнного стану» справу № 643/10818/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики направлено до Октябрського районного суду                м. Полтави (т. 2, а. с. 67).
 
Октябрський районний суд м. Полтави рішенням від 01 листопада 2022 року задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 .
 
Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 588 432,19 грн загальної заборгованості за договором позики від 06 червня 2019 року.
 
Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору                у розмірі 9 605,00 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до статей 625, 1050            ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.
 
Суд першої інстанції вказав, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки ця норма є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.
 
Октябрський районний суд м. Полтави ухвалою від 01 листопада 2022 року заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Романченко О. М., про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у сумі 50 000, 00 грн повернув без розгляду.
 
Ухвалу мотивовано тим, що відповідно до частини четвертої статті 183 ЦПК України суд, встановивши, що письмову заяву подано без додержання вимог частин першої або другої цієї статті, повертає її без розгляду.  
 
Короткий зміст оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції
 
Не погоджуючись із рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 12 жовтня 2022 року, ОСОБА_2 , в інтересах якого діють адвокати Зеленський С. В. та             Кузьміна Т. Г., оскаржив його в апеляційному порядку.
 
Не погоджуючись з ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави                                            від 01 листопада 2022 року, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат           Романченко О. М., оскаржив її в апеляційному порядку.
 
Полтавський апеляційний суд постановою від 11 травня 2023 року:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Романченко О. М., на ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави задовольнив, ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 01 листопада 2022 року скасував, справу направив для продовження розгляду до суду першої інстанції для вирішення питання про ухвалення додаткового рішення;
апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діють адвокати                Зеленський С. В. та Кузьміна Т. Г., задовольнив частково, рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 жовтня 2022 року скасував та ухвалив нове судове рішення.
 
Позовні вимоги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Романченко О. М.,  до ОСОБА_4 , в інтересах якого діють адвокати Зеленський С. В., Кузьміна Т. Г. , про стягнення заборгованості за договором позики задовольнив.
 
Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 588 432,19 грн загальної заборгованості за договором позики від 06 червня 2019 року.
 
Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору                 у розмірі 9 605,00 грн.
 
Скасовуючи ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 01 листопада                   2022 року та направляючи справу для продовження розгляду до суду першої інстанції для вирішення питання про ухвалення додаткового рішення, апеляційний суд керувався тим, що суд першої інстанції, залишаючи заяву без розгляду, помилково послався на частину другу статті 183 ЦПК України, згідно з якою до заяви, скарги, клопотання чи заперечення, які подаються на стадії виконання судового рішення, в тому числі в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень, додаються докази їх надіслання (надання) іншим учасникам справи (провадження). Суд першої інстанції не надав належної оцінки наведеним обставинам, у зв`язку із чим висновок суду про повернення заяви без розгляду з підстав, передбачених частиною четвертою статті 183 ЦПК України, є необґрунтованим та передчасним.
 
Скасовуючи рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 жовтня 2022 року та ухвалюючи нове судове рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції керувався тим, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку та ухвалив судове рішення по суті спору. 
 
Разом із тим, справа була розглянута судом у відсутність відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката Вайленко Г. О. Апеляційний суд із посиланням на пункт 3 частини третьої статті 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції скасував та ухвалив нове рішення про задоволення позовних вимог.
Постанову суду апеляційної інстанції про задоволення позову мотивовано тим, що                            01 лютого 2019 року між позивачем та відповідачем у простій письмовій формі було укладено договір позики, відповідно до якого позикодавець передав, а позичальник прийняв грошові кошти у розмірі 1 200 000,00 грн. Надалі 06 червня 2019 року укладено інший договір позики, відповідно до якого збільшено суму боргу відповідача до                     1 350 000,00 грн та змінено дату повернення коштів і встановлено, що відповідач має повертати вказану суму коштів по 112 500,00 грн у місяць у строк до 06 червня                      2020 року. Відповідно до умов договору позики від 06 червня 2019 року факт одержання позики підтверджується договором позики, який підписаний позичальником у момент передання йому суми позики. Відповідач не довів належними та допустимими доказами зворотного ані під час вирішення спору в суді першої інстанції, ані під час перегляду справи в апеляційному порядку. Суд першої інстанції встановив, що текст договору позики від 06 червня 2019 року містить інформацію про те, що відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі 1 350 000,00 грн та зобов`язався повернути зазначені грошові кошти не пізніше 06 червня 2020 року. Отже, підписаний відповідачем договір позики підтверджує як факт укладення договору позики та зміст умов цього договору, так і факт отримання ним від позивача грошової суми та обов`язок її повернути. 
 
Полтавський апеляційний суд додатковою постановою від 25 травня 2023 року заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Романченко О. М., про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задовольнив та стягнув з ОСОБА_2 на користь   ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, у розмірі 25 000,00 грн.
 
Додаткову постанову апеляційного суду мотивовано тим, що представник позивача додав до заяви договір про надання правової допомоги, в якому визначено фіксований розмір адвокатської винагороди згідно з актом виконаних робіт, та докази направлення іншому учаснику справи заяви про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу від 15 травня 2023 року. 
 
Матеріали справи не містять доказів звернення відповідача з клопотанням про зменшення витрат на професійну правничу допомогу позивачу в суді апеляційної інстанції, а тому апеляційний суд з урахуванням співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим представником позивача на виконання робіт, а також принципів диспозитивності та змагальності вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 25 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У червні 2023 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Смілянський Я. Г., засобами поштового зв`язку, звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою,                 уточнивши вимоги якої, заявник, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Октябрського районного суду                   м. Полтави від 12 жовтня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду               від 11 травня 2023 року, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.  
 
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми статті 1046 ЦК України без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц,               від 27 листопада 2019 року у справі № 340/385/17 та Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 305/1126/18, від 13 березня 2019 року у справі № 609/67/18.
 
Також вказує, що суди не дослідили зібрані у справі докази та не надали 
їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Зазначає, що суд апеляційної інстанції вказав у постанові про укладення іншого договору позики (новації), одночасно застосувавши матеріальні норми права щодо новаційного договору, яким збільшено суму боргу та змінено дату повернення коштів. Натомість у договорі від 06 червня 2019 року відсутні вказівки на пов`язаність із договором позики від 01 лютого 2019 року, а також відсутні ознаки новаційного договору. Крім того, договір позики від 06 червня 2019 року не містить вказівки про намір вчинити новацію, у ньому відсутні посилання на зобов`язання за договором        від 01 лютого 2019 року та про припинення зобов`язання за цим договором. Наведене свідчить про те, що апеляційний суд не встановив та не дослідив предмет і підстави позову, дійсну природу договору позики від 06 червня 2019 року та не врахував правові висновки Верховного Суду щодо вимог до новаційних договорів.
 
Суди не надали належної оцінки тому, що в порушення вимог частини третьої статті 49 ЦПК України редакція позовної заяви від 05 листопада 2019 року викладена зі зміною і предмета, і підстав позову. Так, суди залишили поза увагою те, що позовна заява в редакції від 08 липня 2019 року містила вимогу про стягнення 1 200 000,00 грн як заборгованості за договором позики від 01 лютого 2019 року, а у редакції позовної заяви від 05 листопада 2019 року зазначено про стягнення з відповідача суми заборгованості в розмірі 562 500, 00 грн за договором позики від 06 червня 2019 року. Тобто у позовній заяві в редакції від 05 листопада 2019 року змінено предмет позовних вимог і підставу позову, що не допускається. Надання судом позивачеві такої преференції як прийняття до розгляду заяви про одночасну зміну і предмета, і підстави позову, заявленої на стадії розгляду справи по суті, є порушенням судом принципів рівності та правової визначеності стосовно відповідача.
 
Доводи відзиву на касаційну скаргу
 
У серпні 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Романченко О. М. , подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Полтавського апеляційного суду                                  від 12 жовтня 2022 року - без змін.
 
Провадження у суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 04 серпня 2023 року відкрив касаційне провадження               у справі за поданою касаційною скаргою, відмовив  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє Смілянський Я. Г. , у задоволенні клопотання про зупинення виконання або дії 
постанови Полтавського апеляційного суду від 11 травня 2023 року. 
Підставою відкриття касаційного провадження є пункти 1, 4 частині другої статті 
389 ЦПК України.
 
У лютому 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Верховний Суд ухвалою від 29 липня 2025 року призначив справу до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 01 лютого 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір позики (т. 1, а. с. 3). Відповідно до пункту 4.1. договору позики ОСОБА_2  позичив у ОСОБА_1 1 200 000, 00 грн та зобов`язався повернути позикодавцю суму позики у строк до 31 травня 2019 року.
 
Оскільки ОСОБА_2 не виконав свої зобов`язання з повернення позики, з метою врегулювання спірних правовідносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 06 червня 2019 року укладено інший договір позики, відповідно до якого збільшено суму боргу ОСОБА_2 до 1 350 000,00 грн, змінено дату повернення коштів та встановлено, що ОСОБА_2 повинен повернути вказану суму грошових коштів по 112 500,00 грн                         у місяць у строк до 06 червня 2020 року (т. 1, а. с. 172).
 
09 липня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Московського ВП ГУНП України в Харківській області із заявою стосовно ОСОБА_1 , який 06 червня 2019 року його незаконно позбавив волі та змусив підписати договір позики на суму 50 000 доларів США, що еквівалентно 1 350 000,00 грн. Наведене підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань (кримінальне провадження № 12019220470003724),               протоколами допиту свідка ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 85-89), та протоколом допиту потерпілого ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 90-93).
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до пункту першого частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
За положеннями статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
З урахуванням того, що додаткову постанову Полтавського апеляційного суду                            від 25 травня 2023 року у касаційному порядку не оскаржено, а постановою Полтавського апеляційного суду від 11 травня 2023 року скасовано рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 жовтня 2022 року, то в силу вимог статті 400 ЦПК України касаційному перегляду підлягає лише постанова Полтавського апеляційного суду від 11 травня 2023 року.  
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Указаним вимогам судове рішення суду апеляційної інстанції відповідає. 
 
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені статтями 215, 216 ЦК України.
 
Згідно із статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованими на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
 
Згідно зі статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.
 
Для визнання правочину недійсним, через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.
 
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
 
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
 
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
 
Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
Згідно із частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
 
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
 
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.
 
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).
 
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
 
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
 
Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
 
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
 
Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.
Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Зазначене узгоджується з висновками про застосування норм права, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
 
Положеннями статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. 
 
Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
 
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
 
Суди встановили, що відповідно до умов договору позики від 06 червня 2019 року, укладеного між сторонами, факт одержання позики підтверджується договором позики, який підписаний позичальником.
 
Відповідно до технічного запису судового засідання в суді першої інстанції 21 січня            2022 року представник відповідача Зеленський С. В. повідомив, що ОСОБА_2 підписував договори, але які саме не пам`ятає. Пояснив, що договір від 01 лютого               2019 року відповідач не підписував, а підпис на цьому договорі відповідачу не належить. Така позиція сторони відповідача в суд першої інстанції не змінювалася                (т. 2, а. с. 21).
 
У судовому засіданні 21 січня 2022 року на роз`яснення головуючого щодо права звернутися до суду з клопотанням про проведення почеркознавчої експертизи представник відповідача відмовився та вказав, що предметом спору у цій справі є договір від 06 червня 2019 року, заперечень щодо підписання цього договору відповідач і його представник суду не надали.
 
Згідно із протоколом судового засідання суду апеляційної інстанції в апеляційному суді та відповідно до технічного запису судового засідання апеляційного суду представник відповідача адвокат Вайленко Г. О. не заперечувала щодо підписання відповідачем ОСОБА_2 договору від 06 червня 2019 року, однак зазначила, що відповідач підписав вказаний договір під примусом. Крім того, вказала, що в договорі                                  від 06 червня 2019 року відсутні посилання на договір 01 лютого 2019 року, а позивач змінив і предмет і підстави позову.
 
У свою чергу представник позивача адвокат Романченко О. М. у судовому засіданні суду апеляційної інстанції зазначив, що в договорі позики від 06 червня 2019 року (пункт 4) міститься посилання на те, що грошові кошти відповідач отримав раніше, при цьому не пояснив коли саме (т. 3, а. с. 63-66).
 
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що текст договору позики від 06 червня 2019 року містить інформацію про те, що позичальник ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 1 350 000,00 грн та зобов`язався повернути зазначені грошові кошти не пізніше                            06 червня 2020 року, однак не повернув борг у визначений строк, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову і стягнення з відповідача на користь позивача 1 588 432,19 грн заборгованості за договором позики від 06 червня 2019 року. 
 
З таким висновком суду апеляційної інстанції колегія суддів Верховного Суду погоджується.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції, на думку заявника, застосував матеріальні норми права щодо новаційного договору, яким збільшено суму боргу та змінено дату повернення коштів, є необґрунтованими. 
 
Суд апеляційної інстанції у цій справі послався на норми законодавства, які передбачають обов`язок сторін договору виконувати взяті на себе боргові зобов`язання та наслідки їх невиконання, посилання на інші правові норми у постанові апеляційного суду відсутні. Установивши, що відповідач не виконав свої обов`язки за договором позики від 06 червня 2019 року, апеляційний суд стягнув заборгованість за зазначеним договором.   
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди безпідставно та необґрунтовано прийняли до розгляду заяву позивача про зміну одночасно предмета і підстав позову є також необґрунтованими. 
 
Московський районний суд м. Харкова ухвалою від 29 вересня 2020 року поновив позивачу строк для подання заяви про зміну предмету позову від 05 листопада 2019 року та прийняв до розгляду вказану заяву. Мотивуючи своє рішення, суд першої інстанції вказав, що під час проведення підготовчого судового засідання у цій справі позивач та його представник присутні не були, а після ознайомлення з матеріалами справи 05 листопада 2019 року того ж дня від позивача надійшла заява про зміну предмета позову. Суд взяв до уваги викладені представником позивача доводи щодо пропуску процесуального строку в один день, відсутність у підготовчому судовому засіданні, тому визнав причину пропуску цього строку поважною і поновив процесуальний строк для прийняття заяви про зміну предмету позову.
 
Перевіряючи доводи заявника про неврахування апеляційним судом висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), від 27 листопада 2019 року у справі № 340/385/17 (провадження № 14-495цс19) та Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 305/1126/18 (провадження № 61-6621св22), від 13 березня 2019 року у справі № 609/67/18 (провадження № 61-43444св18), колегія суддів враховує таке. 
 
У справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-456цс18) Велика Палата Верховного Суду змінила рішення судів попередніх інстанцій в частині мотивів, з яких слід виходити при стягненні суми боргу за договором позики. У цій справі судами стягнута сума боргу, яка підтверджена борговими документами.
 
У справі № 340/385/17 (провадження № 14-495цс19) Велика Палата Верховного Суду погодилася з рішеннями судів про стягнення боргу за договором позики та зазначила, що суди попередніх інстанцій установили, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику, не повернуті, врахували встановлену статтею 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину та зробили обґрунтований висновок про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості.
 
У справі № 305/1126/18 (провадження № 61-6621св22) Верховний Суд погодився із судовим рішенням суду апеляційної інстанції про стягнення боргу за договором позики та вказав, що оскільки відповідачі є спадкоємцями першої черги і прийняли спадщину після смерті позичальника - спадкодавця ОСОБА_1, з урахуванням рівності часток спадкоємців, як це визначено статтею 1278 ЦК України, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню боргові зобов`язання спадкодавця за договором позики у сумі                       200 000,00 грн у розмірі, який відповідає частці кожного із спадкоємців у спадщині, а саме - по 40 000,00 грн із кожного в межах вартості отриманого у спадщину майна.
 
Тобто висновки суду апеляційної інстанції у справі, яка переглядається, не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду у справах № 464/3790/16-ц, № 340/385/17 та у постанові Верховного Суду у справі № 305/1126/18. 
 
У постанові від 13 березня 2019 року справі № 609/67/18 (провадження                                      № 61-43444св18) суд касаційної інстанції скасував рішення апеляційного суду та направив справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, отже правовий висновок Верховного Суду у цій справі не сформовано. 
 
Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.          З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22).
 
Отже, правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а тому колегія суддів не бере до уваги посилання заявника на неврахування апеляційним судом висновків щодо застосування норми права, викладених у постанові Верховного Суду, на які посилається заявниця у касаційній скарзі.  
Посилання на неоднакове застосування положень норм матеріального права у різних справах хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.
 
Інших доводів касаційна скарга не містить.
 
Отже, доводи касаційної скарги щодо вирішення спору у цій справі по суті в їх сукупності зводяться до незгоди із судовим рішенням апеляційного суду про задоволення позову і такі доводи не дають передбачених законом підстав для скасування оскарженого рішення, яке відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості. 
 
Інші доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, значною мірою зводяться до встановлення протилежних зазначеному обставин та переоцінки доказів.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
 
Колегією суддів враховано усталену практику ЄСПЛ який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A,                   §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
ЄСПЛ зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України», заява № 3236/03, рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року).
 
ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (справа «Проніна проти України», заява № 63566/00, § 23, рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до вимог статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
 
Враховуючи наведене, касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє Смілянський Я. Г. , слід залишити без задоволення, а постанову Полтавського апеляційного суду від 11 травня 2023 року - без змін.  
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
 
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргуОСОБА_2 , в інтересах якого діє Смілянський Ярослав Геннадійович , залишити без задоволення.
 
Постанову Полтавського апеляційного суду від 11 травня 2023 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                    В. В. Сердюк
 
Судді                                                                                     В. М. Ігнатенко
 
                                                                                              С. О. Карпенко
 
                                                                                              О. М. Ситнік
 
                                                                                              І. М. Фаловська