Справа № 166/1168/25 	Головуючий у 1 інстанції: Фазан О. З. 	
Провадження № 22-ц/802/89/26  	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В., 
з участю секретаря судового засідання - Губарик К. А.,
представника позивача (в режимі відеоконференції) - Борисової А. Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Орган опіки та піклування Ратнівської селищної ради Ковельського району Волинської області, до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком неповнолітнього сина за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 20 листопада 2025 року

В С Т А Н О В И В:

У липні 2025 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Поліщука Д. О. звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що він є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 . З 2011 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 . У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 , який є особою з інвалідністю, має проблеми зі здоров`ям та потребує постійного догляду.
Позивач зазначав, що з невідомих причин відповідач ОСОБА_2 наприкінці червня зникла та перестала виходити на зв`язок. Через декілька днів вона зателефонувала до нього та повідомила, що 01 липня 2025 року виїхала за кордон до Республіки Польща та планує займатися там працевлаштуванням, не планує повертатися назад до сім`ї.
З моменту виїзду відповідача їх спільний син ОСОБА_5 проживає з його матір`ю - бабою ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_1 . 
Позивач також вказував, що дитина потребує постійного догляду, огляду лікарями, терапії, консультацій, тощо. Виписним епікризом реабілітаційного центру «Надія» від 28 квітня 2025 року встановлено, що дитина потребує повторного курсу медичної реабілітації, комплексу терапевтичних вправ у домашніх умовах. Проте, оскільки він є військовослужбовцем, тому обмежений у можливості піклуватися над своїм сином.
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд визначити місце проживання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з ним за адресою: АДРЕСА_1 , та встановити факт самостійного виховання та утримання ним як батьком малолітнього сина.
Рішенням Ратнівського районного суду Волинської області від 20 листопада 2025 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 . 
На переконання скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в позові у цій справі. Так, згідно з висновком Органу опіки та піклування Ратнівської селищної ради Ковельського р-ну Волинської обл., затвердженого рішенням Виконавчого комітету Ратнівської селищної ради Ковельського р-ну Волинської обл. № 252 від 03 вересня 2025 року, визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 , визнано доцільним та таким, що відповідатиме інтересам дитини. Суд першої інстанції жодних мотивів щодо необґрунтованості висновку органу опіки та піклування та його невідповідності інтересам дитини не навів. Суд не врахував, що: з червня 2023 року відповідач ОСОБА_2 фактично самоусунулася від виховання та утримання дитини; дитина постійно проживає з бабою ОСОБА_6 , доки позивач проходить військову службу; саме батько забезпечує дитину всіма матеріальними та побутовими умовами; дитина перебуває під постійним матеріальним забезпеченням та контролем батька. Суд обмежився твердженням, що спір про визначення місця проживання між батьками відсутній, що суперечить матеріалам справи та самій природі поданого позову. Позов прямо заявлений у зв`язку з відсутністю згоди матері на проживання дитини з батьком, а отже суд повинен був встановити обставини проживання дитини, оцінити участь обох батьків у вихованні та визначити найкращі інтереси дитини. Ухвалюючи рішення про відмову у визначенні місця проживання спільної дитини сторін з позивачем, встановлення факту самостійного утримання, суд першої інстанції не врахував обставин справи, які підлягають урахуванню при вирішенні спору зазначеної категорії, а саме: перебування матері за кордоном, що фактично підтверджує факт самостійного утримання та виховання позивачем дитини; не надав оцінку інтересам дитини, помилково визнав необґрунтованим висновок органу опіки та піклування про доцільність визначення місця проживання дитини з батьком; залишив поза увагою сукупність доказів, які підтверджують обґрунтованість позовних вимог. Скаржник вважає, що встановлені судом першої інстанції обставини, а саме перебування матері за кордоном, наявність обґрунтованого висновку органу опіки та піклування про доцільність визначення місця проживання дитини з батьком, враховуючи інтереси дитини, свідчить про наявність підстав для визначення місця проживання дитини з батьком та встановлення факту самостійного виховання та утримання ним малолітнього сина.
Відповідач та третя особа відзивів на апеляційну скаргу не подали.
Відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася. Про причини неявки апеляційний суд не повідомила, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляла. 
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Органу опіки та піклування Ратнівської селищної ради Ковельського р-ну Волинської обл. ОСОБА_7 також в судове засідання також не з`явився, але 12 січня 2026 року через систему «Електронний суд» подав до апеляційного суду заяву, в якій просив проводити апеляційний розгляд справи за його відсутності.
Колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності вказаних учасників справи згідно з вимогами ст. 372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання апеляційної інстанції не перешкоджає розгляду справи. 
Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі з 02 вересня 2011 року перебувають у шлюбі, який зареєстрований Здомишельською сільською радою Ратнівського р-ну Волинської обл., актовий запис № 8, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 (а.с.21).
У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.22).
ОСОБА_5 є дитиною з інвалідністю, що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_3 та потребує медичної реабілітації, що підтверджується довідкою № 108/01-17 від 10 квітня 2025 року (а.с.13, 19).
Позивач по справі ОСОБА_1 - батько дитини, є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_4 (а.с.10-12).
Як вбачається з листа Головного центру обробки спеціальної інформації ДПС України № 960 від 02 липня 2025 року, відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , перетнула державний кордон України 01 липня 2025 року о 12 год. 42 хв. пункт пропуску Устилуг на кордоні з Республікою Польща (а.с.23).
Судом також встановлено, що малолітня дитина ОСОБА_5 залишилася проживати зі своєю бабою ОСОБА_6 - матір`ю позивача ОСОБА_1 . 
Висновком Органу опіки та піклування Ратнівської селищної ради Ковельського р-ну Волинської обл., затвердженим рішенням Виконавчого комітету Ратнівської селищної ради Ковельського р-ну Волинської обл. від 03 вересня 2025 року № 252, визначено за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 з батьком ОСОБА_1 , що відповідатиме інтересам дитини (а.с.49-52).
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 15 ЦК України, ч.1 ст. 16 ЦК України).
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (ст. 1 СК України).
Відповідно до частин 2 та 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (ст. 7 СК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Частиною 1 ст. 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
За правилами ч. 2 ст. 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.
У частинах 5, 6 ст. 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18).
За положенням ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність визначення місця проживання дитини з одним із батьків), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 12-132цс23) викладено наступний правовий висновок.
Частиною 1 ст. 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу.
Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.
За приписами ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин 1-4 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.
При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).
Відповідно до ст. 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
В ч. 4 ст. 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (ст. 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки у СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена ч. 1 ст. 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Частиною 1 ст. 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин 3, 4 ст. 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Позивач просив установити факт самостійного виховання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини.
Так, у ст. 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
У цій справі позивач ОСОБА_1 , окрім визначення місця проживання малолітньої дитини з ним, просив суд також встановити в порядку позовного провадження факт самостійного виховання ним дитини, хоча для підтвердження самостійного виховання дитини необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена ч. 1 ст. 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У справі, яка переглядається, відмовляючи в позові ОСОБА_1 , суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що з наявних у справі доказів не встановлено відсутності згоди між сторонами по справі щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Матеріали справи також не містять доказів, що сторони по справі проживають окремо, оскільки в наявних у справі документах місце проживання обох зазначено за адресою: АДРЕСА_1 . Суд також цілком обґрунтовано не погодився з висновком Органу опіки та піклування Ратнівської селищної ради Ковельського р-ну Волинської обл., затвердженим рішенням Виконавчого комітету Ратнівської селищної ради Ковельського р-ну Волинської обл. від 03 вересня 2025 року №252, оскільки орган і опіки та піклування при його винесенні не врахував думку малолітньої дитини ОСОБА_5 , якому виповнилося 10 років, щодо його місця проживання, а також у висновку відсутні відомості про місце проживання іншої малолітньої дитини сторін по справі - дочки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , якій також виповнилося 10 років. Більше того, як слідує зі згаданого висновку, зі слів дітей їх мати - відповідач ОСОБА_2 , виїхала за кордон з метою заробити коштів на проведення дороговартісної операції для ОСОБА_5 . Також, як встановлено судом, на період складення зазначеного висновку ОСОБА_5 проживав у ОСОБА_9 (сестри матері), а матеріали справи не містять документального підтвердженого періоду хвороби баби ОСОБА_6 та неможливість її тимчасово доглядати внука у зв`язку із відсутністю батьків. Встановлені судом першої інстанції вищенаведені обставини свідчать, що у даному випадку передбачені ст. 161 СК України підстави для визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 з його батьком ОСОБА_1 відсутні.
Крім того, суд першої інстанції відмовляючи у позовній вимозі ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, обґрунтовано виходив з того, що для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері дитини обмежується або припиняється, чого позивачем не доведено.
Зважаючи на те, що всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України позивач ОСОБА_1 не довів належними, достатніми та достовірними доказами обставин, які мають значення для справи і на які він посилався як на підставу своїх вимог, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в його позові.
Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про відмову в позові ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим.
Висновки суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка. Суд правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків суду та зводяться до переоцінки доказів у справі.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про законність та обґрунтованість ухваленого у цій справі рішення та відсутність підстав для його скасування.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 20 листопада 2025 року у цій справі залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: