Справа № 308/15194/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 січня 2026 року        місто Ужгород
Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі головуючого судді Чепки В. В., за участю секретаря судового засідання Авдєєвої К. Т., представника позивача Безуханич А. В., представника відповідача Дашковської С.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ужгороді, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області про визнання права власності та витребування земельної ділянки із незаконного володіння,
встановив:
позивач ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовом до Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.
Позовні вимоги мотивує тим, що рішенням п`ятої сесії VII скликання Невицької сільської ради Ужгородського району від 04.07.2016 року було надано позивачу ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,15 га в урочищі «Блатище» для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель громадян, наданих у власність або користування сільськогосподарського призначення (угіддя - рілля), згідно з генеральним планом. 
На підставі вказаного рішення, ОСОБА_1 було виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, на підставі якого Відділом в Ужгородському районі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області здійснено державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі земельної ділянки загальною площею 0,1432 га, яка розташована за адресою: Ужгородський район, с. Невицьке, урочище «Блатище», цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства та присвоєно їй кадастровий номер: 2124884500:11:013:0184. 
Рішенням дванадцятої сесії VII скликання Невицької сільської ради Ужгородського району від 22.06.2017 року було затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером 2124884500:11:013:0184, яка знаходиться в урочищі «Блатище», площею 0,1432 га для ведення особистого селянського господарства. 
Внаслідок проведення адміністративно-територіальної реформи територія Невицької сільської ради Ужгородського району увійшла до складу Оноківської сільської ради.
08.05.2025 року ОСОБА_1 , звернувся до Оноківської сільської ради, із заявою щодо можливості здійснення реєстрації права власності на належну йому земельну ділянку. 
15.05.2025 року Оноківська сільська рада надала відповідь №1612/03-23, у якій вказала, що ОСОБА_1 не може зареєструвати за собою право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2124884500:11:013:0184 на підставі рішення Невицької сільської ради Ужгородського району від 22 червня 2017 року, оскільки земельна ділянка з кадастровим номером 2124884500:11:013:0184 вже зареєстрована за Оноківською сільською радою на підставі рішення Оноківської сільської ради №269-V-VIII від 08 квітня 2021 р., яке є чинним і не скасованим, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 15.05.2025 року.
Позивач вважає, що Оноківська сільська рада неправомірно зареєструвала за собою спірну земельну ділянку, оскільки така у встановленому законом порядку була передана у власність у порядку безоплатної передачі ОСОБА_1 . Позов про визнання права власності спрямований на усунення перешкод у здійсненні власником свого права і виключення домагань на належне власнику майно за допомогою підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Визнання права власності судом - це судовий акт, що підтверджує вже набуте на законних підставах право власності, та усуває спір або правову невизначеність щодо цього права.
У зв`язку з цим, на підставі ст. 387 Цивільного кодексу України, ст. 80, 81, 116 Земельного кодексу України просить витребувати земельну ділянку площею 0,1432 га, кадастровий номер 2124884500:11:013:0184, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в урочищі «Блатище», на території Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, на підставі рішення Невицької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області від 22 червня 2017 року, прийнятого на засіданні дванадцятої сесії VII скликання «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства» з незаконного володіння Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області.
04.11.2025 року через підсистему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечує позовні вимоги. Посилаючись на ч. 1 ст. 387 ЦК України, якою передбачено право власника витребувати своє майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, стверджує, що позивач у встановленому законом порядку право власності на землю не набув, оскільки не зареєстрував за собою право власності на спірну земельну ділянку, а затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства не свідчить про набуття особою права власності на спірну земельну ділянку. 
11.11.2025 від позивача надійшла заява про зміну предмету позову, відповідно до якої доповнив позовні вимоги та на підставі ст. 392 Цивільного кодексу України, ст. 80, 81, 116 Земельного кодексу України просить визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,1432 га, кадастровий номер 2124884500:11:013:0184, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в урочищі «Блатище», на території Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, на підставі рішення Невицької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області від 22 червня 2017 року, прийнятого на засіданні дванадцятої сесії VII скликання «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства», а також витребувати вказану земельну ділянку з незаконного володіння Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області.
Вказує, що Оноківська сільська рада як правонаступник Невицької сільської ради фактично не визнає право власності позивача, встановлене рішенням від 22.06.2017 року, що підтверджується ухваленням відповідачем нового рішення про здійснення реєстрації права комунальної власності на спірну ділянку та подальшою державною реєстрацією права на таку ділянку. Відтак виникла ситуація, за якої одночасно існують два правовстановлюючі акти, що стосуються однієї й тієї ж земельної ділянки, а саме: чинне рішення Невицької сільської ради від 22.06.2017 року про передачу спірної ділянки позивачу та чинне рішення Оноківської сільської ради від 08.04.2021 року № 269-V-VIII про реєстрацію права комунальної власності на цю ж ділянку. Наявність такої правової невизначеності щодо власника спірної земельної ділянки свідчить про існування спору про право власності на землю, що, у свою чергу, є підставою для застосування положень статті 392 Цивільного кодексу України.
26.11.2025 від відповідача надійшов відзив на позов з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, у якому зазначає, що позивачем не надано доказів того, що він здійснив державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку, а відтак у нього не виникло право власності на спірну земельну ділянку. Надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність і затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, не свідчить про набуття позивачем права власності на спірну земельну ділянку. Правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння і визнання права власності на таке не підтверджена жодними обставинами, які входять до предмета доказування у даному спорі (з вимогами віндикаційного позову). Зокрема, позивачем не доведено: факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача. 
Заперечує покликання сторони позивача на те, що Оноківська сільська рада як правонаступник Невицької сільської ради фактично не визнає право власності позивача, встановлене рішенням від 22.06.2017 року, що підтверджується ухваленням відповідачем нового рішення про здійснення реєстрації права комунальної власності на спірну ділянку та подальшою державною реєстрацією права на таку ділянку, оскільки рішенням Невицької сільської ради від 22.06.2017 р. не було зареєстровано за позивачем право власності на спірну земельну ділянку, а лише задекларовано таке право. Надалі, щоб мати змогу заявляти позивачеві про себе як власника земельної ділянки необхідно було зареєструвати це право у встановленому законом порядку, що відповідно зроблено не було, відтак говорити про невизнання чи оспорювання відповідачем права власності позивача на спірну земельну ділянку в контексті спірних правовідносин не можна. 
Відповідач вказує, що за змістом статті 392 ЦК України підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності є спір або невизнання існуючого права, а не намір набути вказане право за рішенням суду. Судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах. Вважає, що у спірних правовідносинах не йде мови про невизнання існуючого права, також не можна говорити про підтвердження існуючого права власності набутого раніше на законних підставах, оскільки право власності позивача на спірну земельну ділянку не існує, не набуте ним раніше на законних підставах, оскільки він це право не зареєстрував. У відповідача не існувало жодних перепон для реєстрації права власності на землю за собою, тобто на праві комунальної власності, оскільки прав власності на спірну земельну ділянку зареєстровано не було.
У зв`язку з наведеним відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.
Ухвалою судді від 20.10.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 10.12.2025 року прийнято до розгляду заяву позивача ОСОБА_1 про збільшення розміру позовних вимог у цивільній справі, закрито підготовче провадження, а справу призначено до розгляду по суті.
У судовому засіданні представник позивача - адвокат Безуханич А. В. позовну заяву з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог підтримала, просила задовольнити з підстав та мотивів, викладених у них. Зазначила, що законодавство України регламентує порядок безоплатного отримання у власність громадянами земель різного цільового призначення. Позивач, реалізовуючи своє право на отримання у порядку приватизації земельної ділянки сільськогосподарського призначення звернувся до органу місцевого самоврядування з заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, який у встановленому порядку отримав. Після цього, дотримуючись встановленої процедури, на його замовлення було виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, на підставі якого земельна ділянка 12.06.2017 була зареєстрована у Державному земельному кадастрі Відділом в Ужгородському районі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області. Вказує, що у подальшому відповідачем було затверджено позивачу зазначений проект землеустрою та передано земельну ділянку у власність для ведення особистого селянського господарства. 
Стверджує, що рішення органу місцевого самоврядування не має строку дії, відтак, позивач мав право у будь-який час завершити процедуру приватизації, а саме зареєструвати за собою право власності. 
Вважає, що відповідач неправомірно зареєстрував за собою право власності на спірну земельну ділянку, оскільки щодо такої позивачем було виготовлено проект землеустрою та таку земельну ділянку було зареєстровано позивачем у Державному земельному кадастрі. Відповідач на основі технічної документації з землеустрою, виготовленої позивачем, зареєстрував за собою земельну ділянку.
Водночас, покликаючись на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, зазначила, що реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи. Вважає, що право власності на спірну земельну ділянку виникло саме з моменту винесення органом місцевого самоврядування рішення про передачу земельної ділянки позивачеві у власність.
Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази у їх сукупності та взаємозв`язку, виходячи з їх належності та допустимості, суд виходить з наступного.
Суд встановив, що 01.07.2016 ОСОБА_1 звернувся до Невицького сільського голови з клопотанням про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,15 га в урочищі «Блатище» для ведення особистого селянського господарства.
Відповідно до рішення п`ятої сесії VII скликання Невицької сільської ради Ужгородського району від 04.07.2016 року «Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам для ведення особистого селянського господарства» ОСОБА_1 було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,15 га в урочищі «Блатище» для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель громадян, наданих у власність або користування сільськогосподарського призначення (угіддя - рілля), згідно з генеральним планом. 
22.12.2016 ОСОБА_1 звернувся до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 з заявою про виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,15 га в урочищі «Блатище» для ведення особистого селянського господарства.
Сертифікованим інженером-землевпорядником фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 було виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який було прийнято Відділом в Ужгородському районі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області та 12.06.2017 здійснено державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі земельної ділянки загальною площею 0,1432 га, яка розташована за адресою: Ужгородський район, с. Невицьке, урочище «Блатище», цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства та присвоєно їй кадастровий номер: 2124884500:11:013:0184. 
Рішенням дванадцятої сесії VII скликання Невицької сільської ради Ужгородського району від 22.06.2017 року «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства» було затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером 2124884500:11:013:0184, яка знаходиться в урочищі «Блатище», площею 0,1432 га для ведення особистого селянського господарства. 
Внаслідок проведення адміністративно-територіальної реформи територія Невицької сільської ради Ужгородського району увійшла до складу Оноківської сільської ради.
П`ятою сесією VIIІ скликання Оноківської сільської ради було прийнято рішення №269-V-VIII від 08 квітня 2021 р. «Про державну реєстрацію права комунальної власності на земельні ділянки» про вжиття заходів щодо державної реєстрації права комунальної власності ряду земельних ділянок на території Оноківської сільської ради, у тому числі і земельної ділянки з кадастровим номером 2124884500:11:013:0184. 
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на дату формування 15.05.2025 року вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 2124884500:11:013:0184, загальною площею 0,1432 га, державна реєстрація якої проведена 12.06.2017 прийнято Відділом в Ужгородському районі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, на підставі рішення №269-V-VIII від 08 квітня 2021 р. Оноківської сільської ради; відомості з ДЗК, серія та номер:41377738, виданий 16.04.2021, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:57709880 від 19.04.2021 належить на праві власності Оноківській сільській раді Ужгородського району Закарпатської області.
З листа Оноківської сільської ради від 15.05.2025, адресованого ОСОБА_1 , вбачається, що позивач 08.05.2025 звернувся до відповідача з заявою про те, чи може він зареєструвати право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2124884500:11:013:0184 з урахуванням наявності рішень Невицької сільської ради Ужгородського району від 22.06.2017 року та Оноківської сільської ради №269-V-VIII від 08 квітня 2021 р. Позивача повідомлено про те, що право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за Оноківською сільською радою на підставі рішення Оноківської сільської ради від 08 квітня 2021 року, яке є чинним і не скасованим.
Позивач вважає, що Оноківська сільська рада неправомірно зареєструвала за собою спірну земельну ділянку, оскільки така у встановленому законом порядку була передана у власність у порядку безоплатної передачі ОСОБА_1 , який не завершив процедуру її приватизації. 
До спірних правовідносин, слід застосовувати норми Земельного кодексу України, у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин - а саме станом на момент звернення позивача до Невицької сільської ради з заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,15 га в урочищі «Блатище» для ведення особистого селянського господарства - станом на 01.07.2016.
Надалі норми Земельного кодексу України наведені у редакції станом на 01.07.2016.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Згідно з ч. 2 ст. 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.
Пунктом «б» ч. 1 ст. 12 ЗК України визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Відповідно до ч. 1 ст. 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.
Частиною 7 зазначеної статті передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Відповідно до ч. 1 ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) (ч. 2 ст. 79-1 ЗК України).
Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.(ч. 3-5 ст. 79-1 ЗК України).
Згідно із частинами 8, 9 ст. 118 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
За наведеного правового регулювання можна дійти висновку, що законом передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме:
1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність;
2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні);
3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, у відповідності до приписів статті 186-1 ЗК України;
4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі;
5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
З наведеного вбачається, що позивачем виконано всі встановлені законом умови для отримання у власність земельної ділянки кадастровим номером 2124884500:11:013:0184, загальною площею 0,1432 га, для ведення особистого селянського господарства.
У свою чергу Невицькою сільською радою, правонаступником якої є Оноківська сільська рада, на виконання вимог закону затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером 2124884500:11:013:0184, яка знаходиться в урочищі «Блатище», площею 0,1432 га для ведення особистого селянського господарства. 
Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Водночас суд звертає увагу на те, що законодавством України не встановлено строків чинності рішень органів місцевого самоврядування про затвердження проектів землеустрою та передачі у власність земельних ділянок, як і не встановлено для строків для проведення державної реєстрації факту набуття речових прав. 
За змістом ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.
Положеннями частини 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Відповідно до статті 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.
Статтею 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.
Водночас суд звертає увагу, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України).
Конституційний Суд України в Рішенні від 18 червня 2020 року№ 5-р(II)/2020 зазначив: „ однією з вимог принципу верховенства права (правовладдя) є вимога юридичної визначеності (як принцип), на що Конституційний Суд України неодноразово вказував у своїх висновках і рішеннях. Принцип юридичної визначеності є істотно важливим у питаннях дієвості верховенства права (правовладдя).
Одним зі складових елементів загального принципу юридичної визначеності є вимога (як принцип) передбачності приписів права.
У Доповіді про правовладдя, схваленій Європейською Комісією «За демократію через право» (Венеційська Комісія) на її 86-му пленарному засіданні, яке відбулося 25-26 березня 2011 року [CDL-AD(2011)003rev], указано, що «юридична визначеність вимагає, щоб юридичні норми були зрозумілими й точними, а також, щоб їхньою метою було забезпечення передбачності ситуацій та правовідносин».
У Спеціальному дослідженні Європейської Комісії «За демократію через право» (Венеційська Комісія) «Мірило правовладдя», «передбачність означає не лише те, що приписи акта права мають бути передбачними за своїми наслідками: їх має бути сформульовано з достатньою чіткістю та зрозумілістю, аби суб`єкти права мали змогу впорядкувати свою поведінку згідно з ними» [CDL-AD(2016)007, пункт II.B.3.58].
Тобто юридична визначеність тлумачиться як чіткість та зрозумілість у викладенні норм актів права, унаслідок чого кожна особа має впевненість у розумній стабільності норм права, передбачності ситуацій та інших юридичних наслідків застосування таких норм.
Звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 просить суд визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,1432 га, кадастровий номер 2124884500:11:013:0184, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в урочищі «Блатище», на території Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, на підставі рішення Невицької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області від 22 червня 2017 року, прийнятого на засіданні дванадцятої сесії VII скликання «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства».
Матеріалами справи підтверджено, що порядок набуття у власність земельної ділянки кадастровий номер 2124884500:11:013:0184 (у формі безоплатної приватизації) позивачем повністю дотриманий.
Невицькою сільською радою передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства.
Саме рішення дванадцятої сесії VII скликання Невицької сільської ради Ужгородського району від 22.06.2017 року про затвердження проекту землеустрою та передання у власність ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером 2124884500:11:013:0184, яка знаходиться в урочищі «Блатище», площею 0,1432 га для ведення особистого селянського господарства є документом, який посвідчує факт отримання позивачем у власність вказаного майна. Проведення ж державної реєстрації є лише завершальним етапом, який фіксує набуття права власності на нерухоме майно. 
Державна реєстрація не є способом набуття права власності, а лише становить засіб підтвердження фактів набуття речових прав на нерухоме майно, такий висновок був зроблений Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного суду України по справі № 910/10987/18.
У постанові від 12.03.2019, по справі №911/3594/17 Велика палата Верховного Суду зробила висновок, що реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи. За наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно. 
Відтак суд констатує, що реєстрація права власності хоча і є необхідною умовою, з якою закон пов`язує виникнення речових прав на нерухоме майно, однак реєстраційні дії є похідними від юридичних фактів, на підставі яких виникають, припиняються чи переходять речові права, тобто державна реєстрація сама по собі не є способом набуття права власності.
Таким чином, не оформлення (відсутність державної реєстрації) за позивачем права власності на оспорювану земельну ділянку не позбавляє його права на захист свого права на неї.
Державна реєстрація за Оноківською сільською радою права власності на спірну земельну ділянку може бути кваліфікована як припинення офіційного визнання і підтвердження державою юридичного факту набуття ОСОБА_1 такого права. Вказані дії спричинили юридичну невизначеність у правовідносинах щодо отримання у власність земельної ділянки позивачем, а саме порушили вимогу щодо передбачності приписів права в частині здійснення реєстрації факту набуття у власність земельної ділянки у будь-який час. 
Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України слід також враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідачі не визнають, заперечують або оспорюють його.
Встановлено, що позивач відповідно до рішення дванадцятої сесії VII скликання Невицької сільської ради Ужгородського району від 22.06.2017 року набув у власність земельну ділянку з кадастровим номером 2124884500:11:013:0184, яка знаходиться в урочищі «Блатище», площею 0,1432 га для ведення особистого селянського господарства.
Вказане право не визнається відповідачем Оноківською сільською радою Ужгородського району Закарпатської області. 
За таких обставин, враховуючи встановлені судом обставини справи, вимоги позивача про визнання права власності на спірну земельну ділянку є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. 
Виходячи з цієї норми, фактичне володіння передбачає фактичне панування особи над річчю.
Під незаконним володінням слід розуміти фактичне володіння річчю, яке не має правової підстави (передбаченої законом, договором чи адміністративним актом) або правова підстава якого відпала чи визнана недійсною.
Аналіз вказаної вище норми та зміст позовних вимог за даним позовом свідчить про те, що даний позов відноситься до віндикаційних позовів (витребування майна з чужого незаконного володіння).
Віндикація - витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.
Віндикаційним позовом захищаються права власності в цілому, оскільки, він пред`являється в тих випадках, коли порушені права володіння користування та розпорядження одночасно. Однак , право власності за власником зберігається, тому що може бути підтвердженим правовстановлюючими документами, або іншими письмовими доказами.
Позивачем за віндикаційним позовом є неволодіючий власник. Відповідачем за віндикаційним позовом виступає незаконний володілець майна, який може і не знати про неправомірність і незаконність свого володіння та утримання такого майна. Незаконним володільцем визнається така особа, яка здійснює володіння майном без належних правових підстав.
Володіння - це фактичне, фізичне панування над майном, яке передбачає повний фізичний контроль його власника чи законного володільця.
Предметом доказування у справах за позовами про витребування майна з чужого незаконного володіння становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння, як то факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та інше.
Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна із чужого незаконного володіння, зокрема факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, знаходження його в натурі у відповідача, які і становлять предмет доказування.
Предметом доказування у такій справі є обставини, що мають засвідчити правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, а саме: підтверджують його право власності або інше речове право титульного володільця на витребуване майно; вибуття майна з володіння позивача; наявність майна в натурі у володінні відповідача; відсутність у відповідача правових підстав для володіння цим майном.
Сторонами у віндикаційному позові виступають власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але й фактично вже нею не володіє та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і не добросовісний).
Отже, аналіз статті 387 ЦК України свідчить про те, що віндикаційний позов ґрунтується передусім на тому, що право власності на річ є абсолютним і слідує за річчю, зберігаючись навіть у випадку незаконного вибуття з володіння власника та в період перебування в незаконному володінні іншої особи. Тому віндикаційна вимога може бути заявлена щодо витребування лише індивідуально-визначеної речі.
Таким чином, звертаючись з даним позовом, позивач має надати докази на підтвердження права власності на спірне майно, має довести індивідуальні ознаки майна, що витребовується, наявність майна у незаконному володінні відповідача, а також відсутність в останнього правових підстав для володіння цим майном.
Крім того, при розгляді віндикаційного позову позивач повинен підтвердити право власності на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. На підтвердження наявності у позивача суб`єктивного права на витребуване майно позивач повинен надати суду відповідні докази.
Велика Палата Верховного Суду під час розгляду справи №183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) у постанові від 14 листопада 2018 року дійшла висновку, що захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна (в тому числі, яке було неодноразове відчужене) можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. 
Верховний Суд у своїй постанові від 25 квітня 2023 року у справі 904/9212/21 вказав, що під ефективним засобом (способом) захисту слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. 
Відповідно до п.9 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 (провадження №14-125цс20) зазначено, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Відповідно до статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, чинній на час звернення позивача з позовом, записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Відповідно до цієї статті в чинній редакції за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. Таким чином, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав (записів до Державного реєстру прав). З відображенням таких відомостей (записів) у Державному реєстрі прав рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпує свою дію. Отже, вимога про скасування такого рішення після внесення на його підставі відповідних відомостей (записів) до Державного реєстру прав не відповідає належному способу захисту.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18 (провадження №12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження №12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі №910/2861/18 (провадження №12-140гс19, пункт 98).
У разі задоволення віндикаційного позову рішення суду про витребування майна забезпечуватиме ефективне відновлення порушених прав власника, оскільки таке судове рішення є підставою для державної реєстрації права власності, тому задоволення вимог щодо скасування державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку не є потрібним для захисту порушених прав позивача.
Враховуючи наведене ефективним способом захисту права позивача є саме витребування земельної ділянки з кадастровим номером 2124884500:11:013:0184, яка знаходиться в урочищі «Блатище», площею 0,1432 га для ведення особистого селянського господарства з незаконного володіння Оноківської сільської ради. Відтак позов у цій частині підлягає до задоволення.
Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір , сплачений ним при зверненні до суду.
Враховуючи наведене та керуючись ст. 3, 4, 12, 13, 15, 76-81, 89, 95, 141, 177, 229,258, 259, 263-266,268,273-279 ЦПК України, суд 
ухвалив:
позовну заяву ОСОБА_1 до Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області про визнання права власності та витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,1432 га, кадастровий номер 2124884500:11:013:0184, для ведення особистого селянського господарства (код цільового призначення згідно з класифікацією видів цільового призначення земель - 01.03), яка розташована в урочищі «Блатище», на території Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, на підставі рішення Невицької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області від 22 червня 2017 року, прийнятого на засіданні дванадцятої сесії VII скликання «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства». 
Витребувати земельну ділянку площею 0,1432 га, кадастровий номер 2124884500:11:013:0184, для ведення особистого селянського господарства (код цільового призначення згідно з класифікацією видів цільового призначення земель - 01.03), яка розташована в урочищі «Блатище», на території Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області з незаконного володіння Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області на користь ОСОБА_1 . 
Стягнути з Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 5 143 (п`ять тисяч сто сорок три) грн 46 коп.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, а саме до Закарпатського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ;
Відповідач: Оноківська сільська рада Ужгородського району, Закарпатської області код ЄДРПОУ 04350168), місцезнаходження за адресою: Закарпатська область, Ужгородський район, с. Оноківці, вул. Головна, 59).
Повний текст рішення складено та проголошено 19.01.2026 року.

Суддя Ужгородського
міськрайонного суду В. В. Чепка