ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 грудня 2025 року
м. Київ
справа № 466/2853/19
провадження № 61-16884св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 ,
боржник - Комунальна 5-та стоматологічна поліклініка м. Львова,
заінтересовані особи: Львівська міська рада, Управління охорони здоров`я Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради,
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року, ухвалену колегією у складі суддів Ванівського О. М., Крайник Н. П., Мельничук О. Я.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст вимог заяви
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася із заявою про заміну сторони у виконавчому листі.
В обґрунтування заяви вказувала, що рішенням Шевченківського районного 
суду м. Львова від 11 липня 2019 року у справі № 466/2853/19 стягнено з Комунальної 5-тої стоматологічної поліклініки м. Львова на її користь заборгованість із заробітної плати за період з 1 січня 2018 року до 30 листопада 2018 року у розмірі 43 586,40 грн з урахуванням податків та зборів. 
Зазначала, що вказане рішення суду не виконане з огляду на відсутність грошових коштів на рахунках Комунальної 5-тої стоматологічної поліклініки м. Львова.
Вказувала, що Комунальна 5-та стоматологічна поліклініка м. Львова є комунальним закладом та фінансується з місцевого бюджету Львівської міської ради, головним розпорядником бюджетних коштів є Управління охорони здоров`я Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради.
Водночас з відомостей, які містить Єдиний державного реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань заявником встановлено, що 
Комунальна 5-та стоматологічна поліклініка м. Львова з 12 листопада 2018 року перебуває в стані припинення.
Ухвалою Львівської міської ради від 8 листопада 2018 року № 4150 «Про припинення Комунальної 5-ї стоматологічної поліклініки м. Львова шляхом приєднання до Комунального некомерційного підприємства «Стоматологічна поліклініка № 1» вирішено припинити Комунальну 5-ту стоматологічну поліклініку м. Львова шляхом приєднання до Комунального некомерційного підприємства «Стоматологічна поліклініка № 1»; утворити комісію з припинення Комунальної 5-ї стоматологічної поліклініки м. Львова шляхом приєднання до Комунального некомерційного підприємства «Стоматологічна поліклініка № 1»; затвердити її персональний склад та призначити ліквідатора.
За таких обставин ОСОБА_1 вважала, що без заміни сторони рішення суду залишиться невиконаним і вказане призведе до порушення статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
За таких обставин просила замінити сторону у виконавчому листі з Комунальної 5-тої стоматологічної поліклініки м. Львова на Львівську міську раду та Управління охорони здоров`я Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 6 березня 2020 року, постановленою у складі судді Глинської Д. Б., заяву задоволено.
Замінено боржника у виконавчому листі, виданому на примусове виконання рішення від 11 липня 2019 року у справі № 466/2853/19, з Комунальної 5-тої стоматологічної поліклініки м. Львова на Львівську міську раду та Управління охорони здоров`я Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради.
Суд першої інстанції виходив з того, що внутрішньодержавний правовий статус підприємства як самостійної юридичної особи не звільняє державу від відповідальності за борги підприємств у межах Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Шевченківський районний суд м. Львова вважав, що судове рішення 
у справі № 462/421/18 про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 не виконане боржником і не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін, тому дійшов висновку що заява підлягає задоволенню.
Постановою Львівського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року апеляційні скарги Львівської міської ради та Управління охорони здоров`я Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради задоволено, ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 6 березня 2020 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 .
З висновками суду першої інстанції суд апеляційної інстанції не погодився з огляду на те, що судом першої інстанції при розгляді справи допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушено норми процесуального права.
Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні заяви 
ОСОБА_1 про заміну сторони, апеляційний суд виходив з того, що 
Комунальна 5-та стоматологічна поліклініка м. Львова перебуває в стані припинення шляхом приєднання до іншого комунального підприємства, до якого як до правонаступника переходять всі права та обов`язки, тому підстави для заміни сторони у виконавчих листах відсутні.
Крім того, суд апеляційної інстанції вказав, що підставою для процесуального правонаступництва є правонаступництво у матеріальних правовідносинах, внаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах.
Зазначив, що особа, яка звертається до суду із заявою про заміну сторони, повинна належними та допустимими доказами довести факт вибуття однієї зі сторін виконавчого провадження та факт переходу прав та обов`язків до іншої особи.
Проте ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не доведено факт вибуття Комунальної 5-ої стоматологічної поліклініки м. Львова як боржника у виконавчому листі та факт переходу прав і обов`язків від неї до Львівської міської ради та/чи Управління охорони здоров`я Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради.
Також апеляційний суд зауважив, що наявність у боржника такого майнового стану, який унеможливлює виконання судового рішення, заявником належними та допустимими доказами не доведено, оскільки передбачений частиною першою статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» річний строк для розшуку виконавцем майна боржника, на яке може бути звернено стягнення, на 14 лютого 2020 року не закінчився.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року і залишити в силі ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 6 березня 2020 року.
Касаційну скаргу мотивовано неврахуванням судом першої та апеляційної інстанції висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 року 
у справі № 5023/4388/12 (провадження № 12-102гс18), про те, що орган місцевого самоврядування субсидіарно відповідає за зобов`язаннями некомерційного підприємства перед кредиторами таких підприємств і умовою відповідальності за статтями 77, 78 Господарського кодексу України є недостатність коштів, які є у розпорядженні комунального підприємства
Вважає, що нею у встановленому законом порядку доведено факт наявності у боржника такого майнового стану, який унеможливлює виконання судового рішення; у відповідності до позицій Європейського Суду з прав людини, орган місцевого самоврядування несе субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями підпорядкованої йому бюджетної установи. 
Крім того, касаційна скарга ОСОБА_1 обґрунтована тим, що апеляційні скарги Львівської міської ради та Управління охорони здоров`я Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради підписані одним представником без належних повноважень, оскільки згідно з довіреностями, поданими разом з апеляційними скаргами, Львівська міська рада та Управління охорони здоров`я Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради уповноважили Шмотолоху О. П. на представництво їх інтересів у справах, де зазначені юридичні особи є сторонами та третіми особами. Проте у цій справі зазначені суб`єкти є заінтересованими особами.
Тому, на думку ОСОБА_1 , що суд апеляційної інстанції мав закрити апеляційне провадження на підставі пункту 2 частини першої статті 362 ЦПК України.
Позиція інших учасників справи
У березні 2021 року Львівська міська рада та Управління охорони здоров`я департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, в інтересах яких діяв представник ОСОБА_2 , подали відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на відповідність висновків суду апеляційної інстанції нормам матеріального та процесуального права, просили залишити касаційну скаргу без задоволення.
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 22 січня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.
Підставою відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи заявника про:
- неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 року у справі № 5023/4388/12 
(провадження № 12-102гс18);
- порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, зазначаючи, що суд не дослідив зібрані у справі докази; необґрунтовано відхилив клопотання про приведення у відповідність протоколу судового засідання; справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду. 
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини справи
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 11 липня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Стягнено з Комунальної 5-тої стоматологічної поліклініки м. Львова на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати за період з 1 січня 2018 року 
до 30 листопада 2018 року у розмірі 43 586,40 грн з урахуванням всіх податків та зборів.
Вказане рішення не оскаржувалося та набрало законної сили.
Виконавчий лист ОСОБА_1 отримала 14 серпня 2019 року.
Комунальна 5-та стоматологічна поліклініка м. Львова є комунальним закладом та фінансується з місцевого бюджету Львівської міської ради, головним розпорядником бюджетних коштів є Управління охорони здоров`я Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради.
З Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань судом апеляційної інстанції встановлено, що 
Комунальна 5-а стоматологічна поліклініка м. Львова з 29 листопада 2018 року перебуває в стані припинення.
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, якими керується суд під час ухвалення постанови
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У частині третій статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчим провадженням, як завершальною стадією судового провадження і примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб), вважається сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень, і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до частин першої та другої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.
Відповідно до абзацу першого частини п`ятої статті 15 Закон України «Про виконавче провадження» у разі вибуття однієї зі сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.
Згідно з частинами першою та другою статті 442 ЦПК України у разі вибуття однієї зі сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником; заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець.
Підставою для заміни сторони виконавчого провадження (стаття 442 ЦПК України), тобто процесуального правонаступництва в межах виконавчого провадження як юридичного процесу, є правонаступництво у матеріальних правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і перехід до іншої особи прав чи обов`язків сторони, яка вибула, в цих правовідносинах.
Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.
За приписами статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.
Враховуючи зміст наведеної норми права, процесуальне правонаступництво передбачено не лише у зв`язку зі смертю (оголошенням померлою) фізичної особи та припиненням юридичної особи, а й в інших передбачених законом випадках, у тому числі в разі реорганізації суб`єкта господарювання. Процесуальне правонаступництво в розумінні статті 55 ЦПК України допускається на будь-якій стадії судового процесу, включаючи стадію виконання судового рішення.
Правонаступництво - це перехід суб`єктивного права (а у широкому розумінні - також і юридичного обов`язку) від однієї особи до іншої (правонаступника).
Правонаступництво юридичної особи має місце у випадку її припинення шляхом реорганізації: злиття, приєднання, поділу, перетворення (частина перша 
статті 104 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України). У такому разі відбувається одночасне правонаступництво (передання) прав і обов`язків юридичної особи або, іншими словами, одночасне правонаступництво щодо майна, прав і обов`язків юридичної особи (частина друга статті 107 ЦК України). Тому правонаступництво юридичної особи, так само як і спадкове правонаступництво (стаття 1216 ЦК України), завжди є універсальним, тобто передбачає одночасний перехід до правонаступника за передавальним актом або розподільчим балансом 
(частина перша статті 104, статті 106-109 ЦК України) прав і обов`язків юридичної особи, яка припиняється шляхом реорганізації.
Внаслідок певної дії чи події сторону у зобов`язанні можна замінити на іншу особу, яка є її правонаступником, або стосовно лише цивільних прав (обов`язків), або одночасно щодо цивільних прав і обов`язків. Іншими словами, заміна сторони у зобов`язанні може бути наслідком або сингулярного правонаступництва (зокрема, на підставах договорів купівлі-продажу (частина третя статті 656 ЦК України), дарування (частина друга статті 718 ЦК України), факторингу (глава 73 ЦК України)), або універсального правонаступництва (у випадку реорганізації юридичної особи (частина перша статті 104 ЦК України) чи спадкування (стаття 1216 ЦК України)).
Для процесуального правонаступництва юридичної особи, яка є стороною чи третьою особою у судовому процесі, необхідне встановлення або правонаступника такої юридичної особи внаслідок її припинення шляхом реорганізації, або правонаступника окремих її прав чи обов`язків внаслідок заміни сторони у відповідному зобов`язанні. В обох випадках для встановлення процесуального правонаступництва юридичної особи необхідно визначити підстави такого правонаступництва, а також обсяг прав та обов`язків, який перейшов до правонаступника у спірних правовідносинах.
Відповідно до частини першої статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. 
У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.
За правилами частини п`ятої наведеної статті юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення.
Відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних 
осіб-підприємців та громадських формувань можуть підтверджувати факт правонаступництва юридичної особи у випадку її припинення шляхом реорганізації.
Такі правові висновки Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові 
від 30 червня 2020 року у справі № 264/5957/17 (провадження № 14-37цс20).
Суд апеляційної інстанції встановив, що відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Комунальна 5-та стоматологічна поліклініка м. Львова з 29 листопада 2018 року перебуває в стані припинення, процедура припинення юридичної особи не завершена, відомості про правонаступників юридичної особи відсутні. 
Отже, визначальним для підтвердження правонаступництва Комунальної 5-тої стоматологічної поліклініки м. Львова є наявність відповідних відомостей у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань і встановлений судом апеляційної інстанції факт незавершення процедури припинення юридичної особи.
За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для заміни боржника у виконавчих листах, оскільки Львівська міська рада та/чи Управління охорони здоров`я Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради не є правонаступниками прав та обов`язків Комунальної 5-тої стоматологічної поліклініки м. Львова, яка перебуває в стані припинення (ліквідації).
Комунальна 5-та стоматологічна поліклініка м. Львова не є ліквідованою, а перебуває на стадії припинення, тобто не втратила статусу юридичної особи, тому її заміна у виконавчих листах не допускається.
Посилання заявника на незастосування судом апеляційної інстанції висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 року у справі № 5023/4388/12, відхиляються касаційним судом з огляду на наступне.
У справі № 5023/4388/12 Фонд загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття в особі Лозівського міськрайонного центру зайнятості звернувся із заявою до Комунального підприємства (далі - КП) «Комбінат комунальних підприємств» Лозівської міської ради Харківської області про визнання банкрутом. 
Велика Палата Верховного Суду вказала, що у низці випадків Європейський суд з прав людини визнавав державу відповідальною за борги підприємств незалежно від їх формальної класифікації у внутрішньодержавному праві (рішення від 30 листопада 2004 року у справі «Михайленки та інші проти України», пункт 45; рішення від 4 квітня 2006 року у справі «Лисянський проти України», пункт 19; рішення від 3 квітня 
2007 року у справі «Кооперативу Агрікола Слобозія-Ханесей проти Молдови», пункти 18, 19; рішення від 12 квітня 2007 року у справі «Григор`єв та Какаурова проти Російської Федерації», пункт 35; рішення від 15 січня 2008 року у справі «Р. Качапор та інші проти Сербії»). Отже, внутрішньодержавний правовий статус підприємства як самостійної юридичної особи сам собою не звільняє державу від відповідальності за борги підприємств у межах Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Крім того, при визначенні умов субсидіарної відповідальності необхідно враховувати, що зазначені особи (засновники, учасники, акціонери) можуть бути притягнуті до такої відповідальності лише в тих випадках, коли неспроможність (банкрутство) викликана їх вказівками або іншими винними діями.
При зверненні до суду з відповідною вимогою, у тому числі при здійсненні ліквідаційної процедури, має бути доведено, що особа чи орган, що контролює юридичну особу, своїми діями довела боржника до стану, що не дозволяє йому задовольнити вимоги кредиторів.
У справі № 5023/4388/12, яка переглядалася Великою Палатою Верховного Суду, 
КП «Комбінат комунальних підприємств» Лозівської міської ради Харківської області володіло майном на праві оперативного відання, що унеможливлювало передачу такого майна до ліквідаційної маси підприємства у разі визнання його банкрутом, а у рішеннях Європейського суду з прав людини підставою для субсидіарної відповідальності міської ради за зобов`язаннями комунального підприємства, створеного територіальною громадою, стали такі її дії, що призвели до банкрутства підприємства.
За таких обставин висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 4 вересня 2018 року у справі № 5023/4388/12 (провадження № 12-102гс18), не можуть застосовуватися при вирішенні питання про заміну сторони у виконавчому листі у справі № 466/2853/19, оскільки в зазначеній справі встановлено інші, ніж у даній справі обставини, а саме що діями територіальної громади створене нею комунальне підприємство доведено до банкрутства, що відповідно до норм чинного законодавства є підставою для субсидіарної відповідальності міської ради за зобов`язаннями цього підприємства в межах ліквідаційної процедури.
Такий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 9 червня 2021 року у справі № 462/6319/18 (провадження № 61-17720св20).
Крім того, безпідставними є доводи касаційної скарги, що подані у цій справі апеляційні скарги, підписані представником Шмотолохою О. П. без належних на те повноважень.
Відповідно до частини третьої статті 58 ЦПК України юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.
Пунктом 1 частини першої статті 62 ЦПК України визначено, що повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами довіреністю фізичної або юридичної особи.
Довіреність від імені юридичної особи видається за підписом (електронним цифровим підписом) посадової особи, уповноваженої на це законом, установчими документами (частина третя статті 62 ЦПК України).
Пунктом 1 частини четвертої статті 356 ЦПК України передбачено, що до апеляційної скарги додаються довіреність або інший документ, що посвідчує повноваження представника, якщо апеляційна скарга подана представником і ці документи раніше не подавалися.
Отже, за змістом наведених норм апеляційна скарга може бути подана представником юридичної особи на підставі довіреності.
Звертаючись до суду з апеляційними скаргами на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 6 березня 2020 року, представником Львівської міської ради та Управління охорони здоров`я Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради Шмотолохою О. П. на підтвердження своїх повноважень додано належним чином завірені копії довіреностей від 30 вересня 2019 року № 2602-вих-1331 та 
від 19 листопада 2019 року № 2901/вих-702, що є достатнім.
Підставою касаційного оскарження постанови Львівського апеляційного суду 
від 15 жовтня 2020 року заявник вказує порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, зазначаючи, що суд необґрунтовано відхилив клопотання про приведення у відповідність протоколу судового засідання. 
Такі доводи касаційної скарги касаційним судом відхиляються, оскільки у матеріалах справи № 466/2853/19 відсутнє відповідне клопотання Шацких Н. О.
Твердження заявника про розгляд і вирішення справи судом апеляційної інстанції неповноважним складом суду також відхиляються касаційним судом з огляду на наступне.
Шацких Н. О. в касаційній скарзі зазначає про наявність ознак втручання в систему автоматизованого розподілу судових справ, оскільки справу розглянула колегія у складі суддів Ванівського О. М., Крайник Н. П., Мельничук О. Я. 
Водночас протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено наступний склад колегії суддів Ванівський О. М., Мельничук О. Я., 
Цяцяк Р. П.
Заявник вказує, що відвід судді Цяцяку Р. П. не заявлено, самовідвід вказаний суддя не заявляв. Крім того, як встановлено ОСОБА_1 з Єдиного державного реєстру судових рішень, суддя Цяцяк Р. П. ухвалював судові рішення з 28 вересня 2020 року. 
Як вбачається з матеріалів справи, з огляду на перебування судді Цяцяка Р. П. у відпустці та з метою розгляду справи судом 23 вересня 2020 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями і визначено такий склад колегії суддів Ванівський О. М., Крайник Н. П., Мельничук О. Я., про що свідчить протокол від 22 вересня 2020 року.
Таким чином, суддю Цяцяка Р. П. вилучено (замінено), визначено для розгляду справи суддю Крайник Н. П.
Ухвалення суддею Цяцяком Р. П. судових рішень з 28 вересня 2020 року не спростовує факту перебування вказаного судді у відпустці 23 вересня 2020 року.
Підставою касаційного оскарження постанови Львівського апеляційного суду 
від 15 жовтня 2020 рокузаявник також визначає недослідження судом апеляційної інстанції зібраних у справі доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України), проте такі посилання заявника як підстава касаційного оскарження судового рішення не приймаються судом касаційної інстанції, оскільки заявлена у касаційній скарзі підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 389 цього Кодексу, є необґрунтованою.
Інші доводи касаційної скарги не впливають на законність судового рішення суду апеляційної інстанції та на правильність висновків, викладених в ньому.
За таких обставин суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволенні заяви.
Касаційний суд з урахуванням частини першої статті 400 ЦПК України переглянув у касаційному порядку оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі.
Підстав для виходу за межі розгляду справи суд касаційної інстанції не встановив.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення не впливають, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови апеляційного суду - без змін.
Щодо судових витрат
Оскільки суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Львівського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 рокузалишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді 	С. О. Карпенко В. В. Сердюк І. М. Фаловська