ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 грудня 2025 року
м. Київ
Справа № 450/1555/18
Провадження № 61-7572св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 - адвоката Марківа Руслана Богдановича на ухвалу Львівського апеляційного суду від 08 травня 2025 рокув складі колегії суддів Цяцяка Р. П., Ванівського О. М., Шеремети Н. О.
в справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
24 лютого 2025 року ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 березня 2023 року повернуто заявнику без розгляду.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
23 квітня 2025 року ухвалою Львівського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 березня 2023 року залишено без руху з наданням строку для наведення апелянтом підстав для поновлення йому строку на апеляційне оскарження (пропущеного більш, як на 10 місяців), які можна було б визнати поважними, а також для доплати суми судового збору.
08 травня 2025 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 березня 2023 року.
Апеляційний суд керувався тим, що заявник не навів нових доводів чи доказів, які б могли бути визнаними, як поважні для поновлення строку на апеляційне оскарження, оскільки під поважними причинами пропущення процесуального строку слід розуміти такі обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що пропустила цей строк, і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали або ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк, і такі обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами.
Доводи заявника про те, що оскаржуване ним рішення суду першої інстанції мало всі ознаки заочного рішення, визначені в статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), спростовані тим, що рішення не іменовано «заочне рішення», в його резолютивній частині не наведено порядок перегляду заочного рішення.
Заявником так і не було зазначено обставин, які безпосередньо унеможливили або ускладнили можливість подачі ним апеляційної скарги у визначений законом строк, а вказані ним причини пропуску строку не може бути визнано поважними для поновлення строку.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У червні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Марків Р. Б. через систему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Львівського апеляційного суду від 08 травня 2025 року, в якій просить її скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що судом порушено норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.
Апеляційний суд залишив поза увагою те, що рішення суду першої інстанції має всі ознаки заочного, а тому його оскарження відбувається за іншою процедурою, передбаченою нормами ЦПК України. Отже, висновок суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження, є помилковим, та позбавляє заявника доступу до правосуддя.
Судом не враховані висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2024 року в справі № 756/11081/20, щодо особливостей правової природи заочного рішення.
Доводи інших учасників справи
Відзиву на касаційну скаргу не надходило.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 06 грудня 2007 року в справі «Воловик проти України», заява15123/03, § 53, 55).
ЄСПЛ зауважив, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року в справі «Дія 07» проти України, заява № 19164/04, § 47).
Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
У Главі 11 «Заочний розгляд справи» ЦПК України встановлено особливі умови та порядок проведення заочного розгляду справи, ухвалення заочного рішення, подання і розгляду заяви про його перегляд, а також скасування й оскарження цього рішення.
Згідно з частиною першою статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу (частина перша статті 281 ЦПК України).
У частині першій статті 282 ЦПК України визначено, що за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд.
Відповідно до частини першої статті 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення (частина четверта статті 287 ЦПК України).
Позивач та треті особи мають право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України. Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом (частина друга та третя статті 288 ЦПК України).
Тлумачення статей 284, 287, 288 ЦПК України дає підстави для висновку, що ЦПК України передбачає дві форми перегляду заочного рішення: загальну (перегляд в апеляційному порядку) та спеціальну (перегляд судом, який ухвалив заочне рішення, за заявою відповідача). При цьому апеляційну скаргу можуть подати сторони (відповідач лише у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення) та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки. 
Такий висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2020 року в справі № 760/13894/14, у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року в справі № 183/8338/21 (провадження № 61-198сво24). 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 червня 2024 року в справі № 756/11081/20, на яку, зокрема, посилається особа, яка подала касаційну скаргу, зауважила, що у питанні забезпечення прав учасників процесу на апеляційний перегляд справи заочне провадження не відрізняється від інших проваджень, адже доступ до суду апеляційної інстанції в будь-якому випадку забезпечується учасникам справи лише в разі дотримання ними установлених законом процесуальних вимог. Такий висновок сформований з урахуванням того, що у пункті 8 частини другої статті 129 Конституції України вказано, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи.
Процесуальним законом визначено спеціальний порядок перегляду заочного рішення, який проводиться судом, що його ухвалив, лише за письмовою заявою відповідача, і це є лише його персоніфікованим правом (див. постанову Верховного Суду від 13 жовтня 2025 року в справі № 572/3022/24, від 07 вересня 2022 року в справі № 294/1347/17, від 22 липня 2020 року в справі № 760/13894/14-ц та ін.).
Учасники справи не вправі робити висновок про те, що ухвалене рішення суду не є заочним у зв`язку з недотриманням судом першої інстанції вимог статей 280-289 ЦПК України. Рішення суду першої інстанції, визначене як заочне повинно оскаржуватися в тому порядку, який визначений цивільним процесуальним законодавством України (аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року в справі № 569/23621/24).
У постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року в справі № 350/228/16-ц зазначено, що вказівка в резолютивній частині рішення про те, що воно може бути оскаржене не як заочне рішення, було однією із підстав звернутися заявнику до апеляційного суду із апеляційною скаргою, а не з заявою про перегляд заочного рішення. Такі порушення потягли за собою правову невизначеність відповідача щодо порядку та строку оскарження судового рішення. Також з матеріалів справи убачається, що ні рішення суду першої інстанції, ні матеріали справи не містять умови проведення заочного розгляду справи, передбаченого статтею 225 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи). Оскільки відповідачем під час оскарження рішення дотримано встановлений процесуальним законом порядок його оскарження, апеляційний суд зробив передчасний висновок про відмову у відкритті апеляційного провадження.
Верховний Суд у постанові від 11 вересня 2019 року в справі № 200/13156/15-ц виснував, що за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд (стаття 282 ЦПК України). Постановляючи ухвалу про закриття апеляційного провадження та повернення апеляційної скарги, апеляційний суд не звернув увагу на те, що зі змісту рішення суду першої інстанції вбачається, що воно ухвалено в загальному порядку, у резолютивній частині якого зазначено загальний порядок та строки подання апеляційної скарги на це судове рішення відповідно до статей 354, 355 ЦПК України.
У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року в справі № 369/1534/18 вказано, що зміст резолютивної частини рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 червня 2018 року свідчить, що суд альтернативно визначив як загальну, так і спеціальну форми перегляду рішення, що також зумовило правову невизначеність відповідача щодо порядку оскарження судового рішення. Отже, рішення суду першої інстанції ухвалене в загальному порядку, тому відповідачем дотримано встановлений процесуальним законом порядок його оскарження.
Верховний Суд у постанові від 10 липня 2024 року в справі № 759/19385/17 виснував, що з резолютивної частини рішення вбачається, що судом було чітко роз`яснено лише загальний порядок оскарження рішення суду відповідно до статті 354 ЦПК України. Про можливість перегляду рішення як заочного в порядку, зазначеному в статтях 284-287 ЦПК України, не зазначалося. Отже, суди попередніх інстанцій зробили обґрунтований висновок, що за результатами вирішення спору судом не приймалося рішення про заочний розгляд справи, рішення суду постановлено в загальному порядку, що виключало правові підстави для прийняття до провадження поданої заяви про перегляд рішення судом, який його ухвалив.
У справі, що переглядається, встановлено, що розгляд справи в суді першої інстанції відбувався у загальному порядку, ухвала про заочний розгляд справи не постановлялась.
У резолютивній частині рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 березня 2023 року зазначено, що воно набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного суду через Пустомитівський районний суд Львівської області.
Однак у червні 2024 року представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Марків Р. Б. подав до суду першої інстанції заяву про перегляд заочного рішення в порядку вимог статті 284 ЦПК України.
Враховуючи, що перегляд тим же судом рішення, яке постановлено не у заочному порядку не передбачено, заяву представника заявника ОСОБА_2 - Марків Р. Б. про перегляд заочного рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 березня 2023 року було повернуто без розгляду.
16 квітня 2025 року представник відповідачки - адвокат Марківа Р. Б. подав до Львівського апеляційного суду апеляційну скаргу на «заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 березня 2023 року».
23 квітня 2025 року ухвалою Львівського апеляційного суду апеляційну скаргу адвоката Марківа Р. Б. - представника ОСОБА_2 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, зокрема, для наведення поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження. 
Апеляційний суд в ухвалі зазначив, що особою, яка її подала, визнано, що про наявність вказаного рішення суду ОСОБА_2 стало відомо 23 травня 2024 року. Водночас поважних причин пропуску строку апеляційного оскарження цього рішення через майже 11 місяців після того, як стало відомо про нього, заявник не навів, окрім того, що вважає рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 березня 2023 року заочним.
Оскільки особою, яка подала апеляційну скаргу, так і не було зазначено обставин, які безпосередньо унеможливили або ускладнили можливість подачі нею апеляційної скарги у визначений законом строк (пропущеного більш, як на 10 місяців), а вказані причини пропуску строку не були поважними для поновлення строку, апеляційний суд обґрунтовано відмовив у відкритті апеляційного провадження. Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що причин вважати рішення суду першої інстанції заочним у заявника не було.
Інші доводи касаційної скарги вказаних висновків не спростовують, вони зводяться до власного тлумачення норм права, власної оцінки доказів та незгоди з рішенням суду попередньої інстанції і спростовуються матеріалами справи.
Суд враховує позицію ЄСПЛ, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01, пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, пункт 58), за якою принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що в рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належно зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torijav. Spain), пункт 29).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цій справі оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Марківа Руслана Богдановича залишити без задоволення.
Ухвалу Львівського апеляційного суду від 08 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	О. М. Ситнік   В. М. Ігнатенко    І. М. Фаловська