ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Пирогова, 29, м. Вінниця, 21018, тел./факс (0432)55-80-00, (0432)55-80-06 E-mail: inbox@vn.arbitr.gov.ua 
___________________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" лютого 2026 р. Cправа № 902/642/24(130/1430/25)  

Господарський суд Вінницької області у складі : головуючий суддя Тісецький С.С., секретар судового засідання Шарко А.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду матеріали у справі
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ейс" (Харківське шосе, 19, офіс 2005, м. Київ, 02090, код ЄДРПОУ 42986956)
до: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 )
про стягнення 55 457,19 грн 
в межах справи № 902/642/24
за заявою: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 )
про неплатоспроможність 

Представники сторін в судове засідання не з`явилися 

В С Т А Н О В И В : 

В провадженні Господарського суду Вінницької області перебуває справа №902/642/24 за заявою ОСОБА_1 про неплатоспроможність.
Ухвалою суду від 03.09.2024 року відкрито провадження у справі. Введено процедуру реструктуризації боргів боржника. Призначено керуючим реструктуризацією у справі №902/642/24 арбітражного керуючого Белінську Н.О..
В подальшому, ухвалою суду від 21.05.2025 року затверджено план реструктуризації боргів у справі № 902/642/24 про неплатоспроможність ОСОБА_1 , станом на 06.05.2025 року, який погоджений боржником та схвалений кредитором згідно протоколу зборів кредиторів у справі про неплатоспроможність ОСОБА_1 (шляхом опитування, протокол №1 від 20.05.2025 року), на умовах визначених у ньому. Припинено повноваження арбітражного керуючого Белінської Н.О. як керуючого реструктуризацією боржника - фізичної особи ОСОБА_1 у справі № 902/642/24.
05.12.2025 року до суду від Вінницького апеляційного суду надійшла за підсудністю справа № 130/1430/25 за позовом ТОВ "Фінансова Компанія "Ейс" до ОСОБА_1 про стягнення 46 775,40 грн.
Так, ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 02.06.2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі № 130/1430/25. Постановлено розгляд справи провести за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.
Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 02.10.2025 року позов задоволено. Вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Фінансова Компанія "Ейс" заборгованість за кредитним договором № 00-9627521 від 14.02.2024 у розмірі 46775,4 грн, а також судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 2422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7 000 грн.
Постановою Вінницького апеляційного суду від 02.12.2025 року ухвалено рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 02.10.2025 року скасувати. Цивільну справу № 130/1430/25 за позовом ТОВ "Фінансова Компанія "Ейс" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором передати до Господарського суду Вінницької області, на розгляді якого перебуває справа № 902/642/24 про неплатоспроможність боржника ОСОБА_1 ..
Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду (з присвоєним єдиним унікальним номером судової справи № 902/642/24(130/1430/25) від 05.12.2025 року, вказану справу передано на розгляд судді Тісецькому С.С..
Ухвалою суду від 10.12.2025 року прийнято до свого провадження справу №902/642/24(130/1430/25) за позовом ТОВ "Фінансова Компанія "Ейс" до ОСОБА_1 про стягнення 46775,40 грн, в межах справи № 902/642/24 про неплатоспроможність ОСОБА_1 .. Призначено справу № 902/642/24(130/1430/25) за позовом ТОВ "Фінансова Компанія "Ейс" до ОСОБА_1 про стягнення 46 775,40 грн, в межах справи № 902/642/24 про неплатоспроможність ОСОБА_1 - до розгляду в судовому засіданні на 02.02.2026 року о 14:30 год..
Також, ухвалою суду від 30.01.2026 року ухвалено забезпечити участь представника ТОВ "Фінансова Компанія "Ейс" Свояк І.О. у судовому засіданні, яке призначено на 02.02.2026 року о 14:30 год. та у всіх наступних судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду у справі № 902/642/24(130/1430/25), в приміщенні Господарського суду Вінницької області з використання підсистеми відеоконференцзв`язку ЄСІТС.
На визначену дату - 02.02.2026 року в судове засідання, представники сторін не з`явились.
Натомість, судом встановлено, що 02.02.2026 року до суду від представника Відповідача через систему "Електронний суд" надійшов відзив б/н від 30.01.2026 року на позовну заяву у справі № 902/642/24(130/1430/25).
Водночас, у поданому відзиві, представник Відповідача просить суд провести розгляд справи без участі Відповідача та її представника.
Суд зважає на те, що згідно ч. 1, ч. 2 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 ГПК України, учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі шляхом надсилання до електронного кабінету у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
За змістом ч. 4 ст. 252 ГПК України, перше судове засідання у справі проводиться не пізніше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. За клопотанням сторони суд може відкласти розгляд справи з метою надання додаткового часу для подання відповіді на відзив та (або) заперечення, якщо вони не подані до першого судового засідання з поважних причин.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. (Закон України від 17.07.1997 р. №475/97 - ВР), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993 р.), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999 р.).
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").
Слід зазначити, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення справи у відповідному судовому засіданні (стаття 202 ГПК України).
Враховуючи викладене та положення ст.ст. 13, 74 ГПК України, якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а також беручи до уваги те, що відповідна справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження та сторони належним чином повідомлені про розгляд відповідної справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду цієї справи за відсутності представників сторін та за наявними матеріалами справи.
Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, встановив наступне.
За змістом позову, позовні вимоги мотивовано тим, що 14.02.2024 року між ТОВ "Макс Кредит" (надалі - Первісний кредитор, Кредитодавець) та Відповідачем, яким є ОСОБА_1, укладено договір кредитної лінії № 00-9627521 (надалі - договір, кредитний договір) у формі електронного документа з використанням електронного підпису (Додаток № 3).
Зокрема, Відповідач, за допомогою мережі Інтернет, перейшов на офіційний сайт Первісного кредитора https://treba.credit/ та ознайомився з актуальною редакцією Правил надання грошових коштів у позику (надалі - Правила) (Додаток № 4 ).
Після цього добровільно без примусу чи тиску Відповідач заявив про бажання отримання коштів, зареєструвався на сайті, під час чого пройшов процедуру ідентифікації/верифікації, керуючись підказками сайту Кредигодавця, тобто вказав свої особисті персональні ідентифікаційні дані.
Пунктом 4.3.4. договору передбачено, що Позичальник при реєстрації на сайті Кредитодавця зобов`язується вказувати повні, точні та достовірні відомості, включаючи свої персональні дані.
Відмова Клієнта від проходження верифікації чи не падання інформації та документів необхідних для проведення верифікації має наслідком відмову Кредитодавця від встановлення ділових відносин з Клієнтом та відмову від надання йому Кредиту.
Первісним Кредитором здійснено ідентифікація/верифікація у спосіб передбачений Постановою НБУ № 107 від 28.07.2020 р. "Про затвердження Положення про здійснення установами фінансового моніторингу" та залежно від технічних особливостей, результатів належної перевірки, умов фінансової послуги використовується один (або декілька) із зазначених способів ідентифікації та верифікації Клієнта:
- отримання через Систему ВаnkID НБУ ідентифікаційних даних;
- отримання копії ідентифікаційного документа та довідки про присвоєння РНОКПП (якщо немає необхідної інформації в ідентифікаційному документі), засвідченої КЕП власника ідентифікаційного документа;
- отримання ідентифікаційних даних та фінансового номера телефону з бюро кредитних історій (за умови, що джерелом таких даних є банк) та коректного введення особою, верифікація якої здійснюється, одноразовим ідентифікатором (оtр-пароля), надісланого установою на такий фінансовий номер телефону, та фотофіксації особи із використанням методу розпізнавання реальності особи та особи з власними ідентифікаційними документами, а саме сторінки/сторони, що містить фото (п. 2.1. договору).
Також, згідно з Правилами, до укладення договору про споживчий кредит, Позичальнику для ознайомлення в Особистий кабінет надається Паспорт споживчого кредиту (Додаток № 5).
Пунктом 2.4. передбачено, що після отримання Позичальником від Кредитодавця повідомлення про прийняте рішення щодо можливості надання кредиту Позичальнику для ознайомлення надасться паспорт споживчого кредиту. Позичальник ознайомлюється із запропонованими в паспорті споживчого кредиту умовами кредитування та у разі згоди із ними, підписує його шляхом накладення електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Після підписання паспорту споживчого кредиту, Кредитодавець формує та надає Позичальнику ознайомлення оферту щодо укладання договору.
Разом з цим, електронний підпис одноразовий ідентифікатор 25867 відправлено 14.02.2024 номер телефону НОМЕР_6 Відповідача та введено ним 14.02.2024, зокрема, дана інформація підтверджується Розділом 8 кредитного договору та довідкою про ідентифікацію Боржника (Додаток № 3, № 6).
Крім цього, відповідно до п.п. 1.1, 1.2 договору, кредитодавець надає позичальнику кредит у національній валюті у вигляді кредитної лінії, у розмірі 7 000,00 грн на умовах передбачених договором, а позичальник зобов`язується одержати та кредит, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки передбачені договором.
Відповідно до п. 1.3 кредитного договору, строк дії кредитної лінії (строк кредитування): 360 календарних днів. Позичальник зобов`язаний повернути кредит Кредитодавцю (дата повернення кредиту) "08" лютого 2025 р.
Позичальник зобов`язаний оплатити проценти в періодичну дату оплати процентів, а саме: на "10" березня 2024 р., та на кожний 25 день після цієї дати за фактичне користування грошовими коштами протягом строку дії кредитної лінії (строку кредитування) (п. 1.3.1).
За надання Кредиту, Позичальник зобов`язаний сплатити Кредитодавцю комісію у розмірі 700,00 (сімсот) грн. Позичальник доручає Кредитодавцю утримати розмір зазначеної комісії із суми Кредиту, що підлягає перерахуванню Позичальнику згідно договору (п. 1.5.).
Відповідно до п. 2.8 Розділу 2 кредитного договору, кошти кредиту надаються у безготівковій формі шляхом їх перерахування Кредитодавцем зі свого поточного рахунку на карту Позичальника, емітовану банком України.
Отже, відразу після вчинених дій Відповідача, 14.02.2024 ТОВ "Макс Кредит" ініціювало переказ коштів згідно договору № 00-9627521 від 14.02.2024 безготівковим зарахуванням через компанію ТОВ "Платежі Онлайн" на платіжну картку № НОМЕР_2 , що свідчить про те, що Відповідач прийняв пропозицію кредитодавця - ТОВ "Макс Кредит".
Таким чином, Первісний кредитор свої зобов`язання надати грошові кошти виконав в повному обсязі, що підтверджується повідомленням від 30.10.2024 з відміткою ТОВ "Платежі Онлайн" та додатком до нього (Додаток № 7, № 8).
Проте, всупереч умов договору № 00-9627521 від 14.02.2024 Відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконував, що створило заборгованість у розмірі 46775,40 грн, яка складається з наступного: 7 700,00 грн - заборгованість по кредиту; 39 075,40 грн - заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом (дана сума підтверджується випискою з особового рахунку на період 21.10.2024 - 30.04.2025 (Додаток №10).
Водночас, розрахунок заборгованості підготовлений ТОВ "Макс Кредит" за кредитним договором № 00-9627521 від 14.02.2024, який наведено у додатку до позовної заяви (Додаток № 11). При цьому, Позивачем жодних нарахувань за кредитним договором здійснювалось.
Разом з тим, 21.10.2024 ТОВ "Макс Кредит" та ТОВ "ФК "ЕЙС" укладено договір факторингу № 21102024 МК/ЕЙС, згідно умов якого, ТОВ "ФК "ЕЙС" відступлено право грошової вимоги до Відповідача за кредитним договором № 00-9627521 від 14.02.2024 (Додаток № 12).
Відповідно до вищезгаданого договору, Клієнт відступив Фактору Права Вимоги за укладеним кредитним договором згідно Реєстру Боржників, в обсязі та на умовах, що існують на дату відступлення прав вимоги.
Таким чином, відповідно до Реєстру Боржників за договором факторингу № 21102024-МК/ЕЙС від 21.10.2024 від ТОВ "Макс Кредит" до ТОВ "ФК "ЕЙС" перейшло право вимоги до Відповідача на загальну суму 46 775,40 грн (Додаток № 13). Даний факт підтверджується Актом прийому-передачі Реєстру Боржників за договором факторингу № 21102024- МК/ЕЙС від 21.10.2024 та платіжною інструкцією, яка свідчить про виконання Фактором своїх обов`язків за вищевказаним договором факторингу (Додатки № 12).
На підставі викладеного, Позивач просить суд : стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Фінансова компанія "ЕЙС" заборгованість за кредитним договором №00-9627521 від 14.02.2024 року у розмірі 46 775,40 грн, яка складається з 7 700,00 грн - заборгованості за тілом та 39 075,40 грн - заборгованості за відсотками; а також 2 422,40 грн судового збору та 7 000,00 грн - витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до відзиву представника Відповідача б/н від 30.01.2026 року на позовну заяву у справі № 902/642/24(130/1430/25), згідно з умовами договору кредитної лінії №00-9627521 від 14.02.2024 року, реальна річна процентна ставка за користування кредитом становить 931,66% річних, що є непомірним тягарем для споживача фінансових послуг. Кредитор просить суд стягнути відсотки у розмірі, що значно перевищує розмір заборгованості за тілом кредиту, а отже змістовне навантаження встановлення таких відсотків полягає не в компенсаційний, а в каральній, штрафній функції, при цьому, сума нарахованих в такому порядку відсотків є очевидно непропорційною до суми зобов`язання, та не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права і принципам, встановленим у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.
Крім того, у договорі кредитної лінії № 00-9627521 від 14.02.2024 року, зазначена процентна ставка: (п.1.5.3. Договору) стандартна процентна ставка становить 2,47% в день.
Згідно з частиною п`ятою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» (у чинній редакції) максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.
Водночас, статтю 8 цього Закону доповнено частиною п`ятою відповідного змісту згідно із Законом № 3498-IX від 22.11.2023 року. Своєю чергою кредитний договір укладено 14.02.2024 році, тобто на час укладення договору і визначення у ньому денної процентної ставки на рівні 2,47%, встановлено обмеження.
Позивач встановив денну процентну ставку більшу, ніж передбачено чинним законодавством. При цьому, Позивач просить стягнути з Відповідача проценти, відповідно до денної процентної ставки 2,47%, що суперечить вимогам закону. Відтак, стягнення суми процентів за користування кредитними коштами, що у декілька разів перевищує суму тіла кредиту, є джерелом отримання Позивачем невиправданих додаткових прибутків. Процентна ставка і нараховані проценти за користування кредитом, фактично, виступає цивільно-правовою відповідальністю Відповідача перед Позивачем, як кредитором.
За таких обставин, вважаємо, що з Відповідача на користь кредитної установи підлягає стягненню сума процентів, нарахована за процентною ставкою кредитування, відповідно до чинного законодавства України, а саме 1% та становить 18 900,00 грн (за відповідним розрахунком передбаченим договором кредитної лінії № 00-9627521 від 14.02.2024 року: 7000,00 грн (тіло кредиту) х 1%(денна процентна ставка) х 200 (кількість днів прострочення виконання зобов`язання) = 14 000,00 грн).
Разом з цим, на переконання представника Відповідача, нарахування відсотків за 200 днів користування грошовими коштами у розмірі 39 075,40 грн, який в декілька разів перевищує суму кредиту, не відповідає фундаментальним засадам цивільного законодавства, а саме : справедливості, добросовісності і розумності.
Крім того, в справі наявний лише скорочений розрахунок заборгованості за кредитним договором ТОВ «ФК ЕЙС» з констатацією суми заборгованості, а не обґрунтований детальний розрахунок заборгованостей, не кажучи про первинні документи.
Також, враховуючи складність справи, що є малозначною, виконані адвокатом роботи, які не є складними та не потребують значних затрат часу, зміст позовної заяви, що є типовим для такого виду правовідносин, обсяг доданих документів, який не є значним, на переконання представника Відповідача, заявлені витрати на правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн не відповідають засадам розумності та співмірності характеру наданої правової допомоги, реальності таких витрат.
Зважаючи на викладене, у відзиві стверджується, що заявлені позовні вимоги ТОВ "ФК "ЕЙС" стосовно договору кредитної лінії № 00-9627521 від 14.02.2024 року укладеного з ОСОБА_1 , а саме нарахування процентів не підтверджені належними та допустимими доказами, значно завищені, нараховані з порушенням законодавства України, тому не підлягають визнанню в повному обсязі. 
Відповідач визнає вимоги лише в частині тіла кредиту у розмірі 7 000,00 грн та комісії у розмірі 700,00 грн, а також просить Господарський суд Вінницької області при вирішенні питання щодо стягнення процентів, встановивши співрозмірність нарахованих процентів по невиконаному зобов`язанню боржника та враховуючи інтереси обох сторін, з огляду на необхідність беззаперечного дотримання принципів справедливості, добросовісності і розумності, зменшити розмір відсотків до розміру 14 000,00 грн.
З врахуванням встановлених обставин справи, суд дійшов таких висновків.
Частина 1 ст. 2 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) передбачає, що провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України. 
Застосування положень Господарського процесуального кодексу України та інших законодавчих актів України здійснюється з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Згідно ч. 2 ст. 7 КУзПБ, господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.
Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України.
Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.
Заяви (позовні заяви) учасників провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) або інших осіб у спорах, стороною в яких є боржник, розглядаються в межах справи про банкрутство (неплатоспроможність) за правилами спрощеного позовного провадження.
Частиною 4 ст. 236 ГПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.01.2021 року у справі № 910/17743/18, Суд зауважив, що розглядаючи позов в межах справи про банкрутство, суд в провадженні якого перебуває справа про банкрутство боржника не повинен обмежуватися дослідженням доказів, наданих заявником та іншими учасниками провадження (матеріали позовного провадження), але має в силу наведених вище особливостей природи банкрутства надавати оцінку заявленим вимогам з урахуванням дослідження усієї сукупності доказів, в тому рахунку і тих, що містяться в матеріалах справи про банкрутство боржника (аналогічний висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.11.2019 у справі №911/2548/18).
Як вбачається із матеріалів справи № 902/642/24, Позивач - ТОВ "Фінансова Компанія "Ейс" станом на дату розгляду справи № 902/642/24(130/1430/25), не звертався до суду із заявою про визнання грошових вимог до боржника у справі № 902/642/24 про неплатоспроможність Відповідача - ОСОБА_1 .
Водночас, як зауважив Верховний суд у своїй постанові від 23.09.2021 року у справі №904/4455/19, зважаючи на притаманну позовному провадженню автономію в межах справи про банкрутство, незаявлення позивачем грошових вимог до боржника у справі про банкрутство не може вважатися відмовою від таких вимог у позовному провадженні або бути підставою для відмови у задоволенні позову з майновими (грошовими) вимогами до боржника, що розглядається в межах справи про банкрутство відповідача в порядку статті 7 КУзПБ (п. 117).
У разі незаявлення вимог до боржника у справі про банкрутство справа за позовом з майновими (грошовими) вимогами до боржника, що виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство, відповідно до приписів статті 7 КУзПБ має бути розглянута господарським судом, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство відповідача, по суті спору за правилами ГПК України у позовному провадженні в межах справи про банкрутство (п. 118).
Водночас, частиною 1 ст. 2 ГПК України, визначено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 3 ГПК України, судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Кодексу України з процедур банкрутства, Закону України "Про міжнародне приватне право", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
За змістом ч. 3 ст. 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
В силу ч. 1, ч. 2 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За змістом ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах № 910/13407/17, № 915/370/16 та № 916/3545/15.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами цієї справи, 14.02.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Макс Кредит" (Кредитодавець) та ОСОБА_1 (Позичальник) укладено договір кредитної лінії № 00-9627521, яким, окрім описаних вище пунктів (1.3., 1.3.1., 1.5., 1.4.1., 2.4., 2.8., 4.3.4.), передбачені, також, зокрема, такі умови :
Кредитодавець надає Позичальнику кредит у національній валюті у вигляді Кредитної лінії на умовах, передбачених договором, а Позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки передбачені договором (п. 1.1.).
Сума ліміту кредитної лінії (Сума кредиту) складає 7000 (сім тисяч) гривень. Тип Кредиту - кредитна лінія. Цільове призначення Кредиту (мета отримання кредиту) : на споживчі потреби (п. 1.2.).
Знижена процентна ставка становить 0,98 (нуль цілих 98 сотих)% від Суми кредиту за кожен день користування кредитом, надається Позичальнику в якості заохочення та діє виключно за умови сплати процентів не пізніше наступного дня за першою Періодичною датою оплати процентів, визначеною п. 1.3.1. цього Договору. Знижена процентна ставка застосовується виключно протягом 25 днів користування кредитом поспіль, починаючи з першого дня користування кредитом (дати видачі кредиту) протягом строку кредитування, зазначеного в пункті 1.3. цього Договору (п. 1.4.2.).
Орієнтовна реальна річна процентна ставка за стандартною процентною ставкою на дату укладення договору становить 931,66% (п. 1.7.).
Орієнтовна реальна річна процентна ставка з урахуванням зниженої процентної ставки на дату укладення договору становить 892,68% (п. 1.7.1.).
Розрахунок процентів за користування кредитом здійснюється на щоденній основі, починаючи з дати перерахування коштів кредиту з поточного рахунку Кредитодавця до дня фактичного повного повернення кредиту протягом строку дії кредитної лінії (п. 3.1.).
Розрахунок процентів здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод "факт/факт". ДО періоду розрахунку процентів включається день надання та не включається день повернення кредиту (крім випадку, фактичного повернення кредиту в дату, яка не відповідає дню повернення кредиту) (п. 3.2.).
Проценти за користування кредитом нараховуються на залишок неповерненої суми кредиту за кожен день користування кредитом (п. 3.3.).
Сума кредиту, одержана Позичальником за Договором, повертається ним в повному обсязі у валюті Кредиту не пізніше дня повернення Кредиту (включно), зазначеного в Графіку платежів, на поточний рахунок Кредитодавця зазначений в Розділі 8 цього Договору, шляхом ініціювання переказу коштів з платіжної картки Позичальника через РОS-термінал в Особистому кабінеті (п. 5.1.). 
Сплата процентів в Періодичну дату та чергові платежі після неї за користування кредитом здійснюється Позичальником на поточний рахунок Кредитодавця, зазначений в Розділі 8 цього Договору, шляхом ініціювання переказу коштів з платіжної картки Позичальника через РОS-термінал в Особистому кабінеті: не пізніше Дня повернення Кредиту (включно), за кожний строк користування кредитом, що становить кількість днів, визначену в п.1.3 цього Договору (п. 5.2.).
Строк дії цього Договору становить 360 календарних днів. Місцем укладення нього Договору є місцезнаходження Товариства (п. 7.2.).
Укладенням цього договору сторони домовились, що до правочину застосовуються положення Закону України "Про електронну комерцію" (п. 7.18.).
Також, у п. 7.20. зазначеного договору викладеного Графік платежів.
Крім того, Позивачем долучені до заяви, зокрема, копії таких документів : Паспорт споживчого кредиту (підписано ОСОБА_1 електронним підписом з одноразовим ідентифікатором - 40620 14.02.2024); Довідка ТОВ "Макс Кредит" про ідентифікацію, якою підтверджено, що Клієнт - ОСОБА_1 , з яким укладено договір № 00-9627521 від 14.02.2024 року ідентифікований ТОВ "Макс Кредит"; Правила надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ "Макс Кредит", затверджені наказом директора ТОВ "Макс Кредит" № 05-01/24 від 05.01.2024 р..
Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
За змістом ч. 1, ч. 2 ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Частиною 1 ст. 641 ЦК України передбачено, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору.
Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису.
Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 642 ЦК України, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.
Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
За змістом п. 6, п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про електронну комерцію", у цьому Законі нижченаведені терміни вживаються в такому значенні : електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.
Відповідно до ч. ч. 1, 3, 4, 6, 7, 8, 11, 12, 13 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію", пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) або електронний договір повинні містити інформацію щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту.
Якщо покупець (споживач, замовник) укладає електронний договір шляхом розміщення замовлення за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, продавець (виконавець, постачальник) зобов`язаний оперативно підтвердити отримання такого замовлення.
Замовлення або підтвердження розміщення замовлення вважається отриманим у момент, коли сторона електронного договору отримала доступ до нього.
У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції.
Покупець (замовник, споживач) повинен отримати підтвердження вчинення електронного правочину у формі електронного документа, квитанції, товарного чи касового чека, квитка, талона або іншого документа у момент вчинення правочину або у момент виконання продавцем обов`язку передати покупцеві товар.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.
Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 36 Господарського процесуального кодексу України та статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України.
За змістом ст. 12 Закону України "Про електронну комерцію", якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно ст. 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.
Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством.
Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму.
Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.
Частиною 1 ст. 6 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" передбачено, що для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис.
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги".
Згідно п. 11, п. 15 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: електронна ідентифікація - процес використання ідентифікаційних даних особи в електронній формі, які однозначно визначають фізичну, юридичну особу або уповноваженого представника юридичної особи; електронний підпис - електронні дані, що додаються до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються підписувачем як підпис.
Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Як вбачається із змісту вказаного вище договору кредитної лінії № 00-9627521 від 14.02.2024 року, у розділі 8 "Адреса місцезнаходження, реквізити та підписи сторін" цього договору зазначено, що зі сторони Товариства - ТОВ "Макс Кредит" договір підписано кваліфікованим електронним підписом уповноваженим працівником Кредитодавця Давиденко Ю.Ю., а зі сторони Позичальника - ОСОБА_1 договір підписано електронним підписом з одноразовим ідентифікатором 25867 (одноразовий ідентифікатор відправлено 14.02.2024 16:49:34; введено 14.02.2024 16:50:11, телефон: 380971809930), що узгоджується із наведеними нормами Закону України "Про електронну комерцію".
Отже, зважаючи на викладене, суд, надавши оцінку описаному вище договору кредитної лінії № 00-9627521 від 14.02.2024 року, дійшов висновку, що останній за своєю правовою природою та викладеними у ньому умовами є кредитним договором, який укладений у відповідності, зокрема, до Закону України "Про електронну комерцію".
При цьому, судом встановлено, що згідно інформаційної довідки ТОВ "Онлайн Платежі" № 1289/10 від 30.10.2024 р., на сайті Торговця через платіжний сервіс "Platon" було успішно проведено транзакції.
Так, згідно долученого до цієї довідки ТОВ "Онлайн Платежі" реєстру транзакцій, на платіжну картку № НОМЕР_2 перераховано грошові кошти в сумі 7 000,00 грн за номером транзакції 40792-22168-31653.
Принагідно, суд зважає на те, що вказана вище довідка ТОВ "Онлайн Платежі" №1289/10 від 30.10.2024 р. підписана останнім електронним підписом (час підпису (підтверджено кваліфікованою позначкою часу для підпису від Надавача): 15:00:47 30.10.2024 року), що підтверджується протоколом створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису від 05.05.2025 року (час 20:18:16, копія наявна у справі).
Також, згадана вище у цій довідці ТОВ "Онлайн Платежі" платіжна картка № НОМЕР_2 , вказана у п. 2.8. договору кредитної лінії № 00-9627521 від 14.02.2024 року як електронний платіжний засіб (платіжна картка) НОМЕР_2 .
Крім цього, відповідно до наявного у цій справі листа АТ КБ "Приватбанк" №20.1.0.0.0./7-250619/57977-БТ від 25.06.2025 р., на ім`я ОСОБА_1 в банку емітовано картку № НОМЕР_2 (а.с. 66).
Також, із долученої до цього листа виписки за договором за період 14.02.2024 -19.02.2024 вбачається, що 14.02.2024 року на картку № НОМЕР_2 були зараховані кошти в сумі 7 000 грн (а.с. 67-68).
Разом з цим, судом встановлено, що у поданому відзиві представника Відповідача б/н від 30.01.2026 року на позовну заяву по цій справі, Відповідачем визнано заборгованість по тілу кредиту в сумі 7 000,00 грн.
Відповідно до п. 53 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про платіжні послуги", переказ коштів без відкриття рахунку - платіжна послуга, що надається платнику з метою переказу коштів у готівковій чи безготівковій формі отримувачу або надавачу платіжних послуг, який діє від імені отримувача, під час якої надавач цієї послуги не використовує відкритий у нього рахунок платника та/або отримувача.
Згідно п. 10 Положення про додаткові вимоги до договорів небанківських фінансових установ про надання коштів у позику (споживчий, фінансовий кредит), затвердженого Постановою Правління Національного банку України 03.11.2021 № 113, договори, умови яких передбачають безготівкове перерахування кредитодавцем коштів у рахунок кредиту на рахунок споживача, включаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача, з урахуванням вимог пункту 9 розділу II цього Положення повинні містити номер такого рахунку споживача за стандартом IBAN, сформований відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку України з питань запровадження міжнародного номера рахунку, та/або номер такого особистого електронного платіжного засобу споживача у форматі ХХХХ ХХ******ХХХХ  (перші шість знаків і останні чотири знаки номера електронного платіжного засобу).
Отже, зважаючи на описані вище обставини, матеріалами справи підтверджується укладення між ТОВ "Макс Кредит" (Кредитодавець) та ОСОБА_1 (Позичальник) договору кредитної лінії № 00-9627521 від 14.02.2024 року, та надання Кредитодавцем кредиту згідно цього договору Позичальнику в сумі 7 000,00 грн.
Водночас, судом встановлено, що 21.10.2024 року між ТОВ "Фінансова Компанія "Ейс" (Фактор) та ТОВ "Макс Кредит" (Клієнт) було укладено договір факторингу №21102024-МК/Ейс (із Додатками, копії наявні у справі), на таких умовах : 
В порядку та умовах, визначених в цьому договору, Фактор зобов`язується передати (сплатити) Клієнту суму фінансування, а Клієнт зобов`язується відступити Факторові Права Вимоги за укладеними кредитними договорами згідно реєстру, в обсязі та на умовах, що існують на дату відступлення Прав Вимоги (п. 2.1.).
З дати відступлення Прав Вимоги Клієнт перестає бути стороною за укладеними кредитними договорами, а Фактор стає виключним та єдиним кредитором за укладеними кредитними договорами, згідно реєстру та набуває всіх прав за ним (п. 2.3.).
Фактор сплачує Клієнту фінансування шляхом безготівкового перерахування грошових коштів у сумі 2 763 650,33 грн без ПДВ на банківський рахунок НОМЕР_5 , в АТ "ОТП Банк", МФО банка 300528, код ЄДРПОУ Клієнта 42806643 протягом двадцяти банківських робочих днів від дати підписання договору (а. 3.1.).
Факт здійснення між Сторонами приймання-передачі документації підтверджується відповідним Актом приймання-передачі (Додаток № 2 до цього договору), підписаним особами, що мають повноваження на здійснення цих дій від кожної зі Сторін (п. 8.2.).
Договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін, та діє до 31.12.2026 р., але у будь-якому випадку до повного виконання відповідних зобов`язань сторонами (п. 11.1.).
Також, судом встановлено, що ТОВ "ФК "Ейс" були перераховані ТОВ "Макс Кредит" грошові кошти в загальній сумі 2 763 650,33 грн, що підтверджується копіями платіжних інструкцій, а саме : № 15 від 31.10.2024 року на суму 300 000,00 грн; № 16 від 31.10.2024 року на суму 1 253 650,33 грн; № 14 від 30.10.2024 року на суму 210 000,00 грн; № 13 від 25.10.2024 року на суму 1 000 000,00 грн, із призначенням платежу : часткова оплата за відступлення Прав Вимоги згідно договору факторингу № 21102024-МК/Ейс від 21.10.2024 року (а.с. 54-55).
Крім цього, 21.10.2024 року між ТОВ "ФК "Ейс" та ТОВ "Макс Кредит" підписано Акт прийому-передачі до договору факторингу № 21102024-МК/Ейс від 21.10.2024 року (копія наявна у справі), який стверджується, згідно з вимогами п. 4.2. цього договору факторингу, Клієнт передав, а Фактор прийняв Реєстр Боржників Клієнта від 21.10.2024 року, складний за формою згідно із Додатком № 1 до договору та документи підтверджуючі право вимоги Клієнта.
Водночас, згідно наявної у справі копії Реєстру боржників від 21.10.2024 за кредитними договорами, укладеними між Боржниками та ТОВ "Макс Кредит" до договору факторингу № 21102024-МК/Ейс від 21.10.2024 року, за порядковим № 4312 вказано Боржника -  ОСОБА_1 (ПІП НОМЕР_1 , договір № 00-9627521 від 14.02.2024, сума заборгованості за тілом кредиту - 7 700,00 грн; сума заборгованості по відсотках - 39 075,4 грн).  
Отже, беручи до уваги викладені вище обставини, суд дійшов висновку, що наявними у справі доказами підтверджується набуття ТОВ "Фінансова Компанія "Ейс" від ТОВ "Макс Кредит" права вимоги до Відповідача - ОСОБА_1 по зазначеному вище договору кредитної лінії № 00-9627521 від 14.02.2024 р., який укладено останньою із ТОВ "Макс Кредит", та подальше відступлення ТОВ "Макс Кредит" відповідних прав вимоги згідно описаного вище договору факторингу Позивачу - ТОВ "Фінансова компанія "ЕЙС".
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Приписами ч. 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Стаття 629 ЦК України визначає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
За змістом постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09.04.2024 року, на підтвердження набуття своїх прав за правочином, новий кредитор має подати відповідні первинні документи, що засвідчують дійсність переданої вимоги та їх розмір, зокрема, відповідні кредитні та забезпечувальні договори, також платіжні документи (подібна правова позиція наводилася Касаційним господарським судом, зокрема, у постановах від 19.09.2023 у справі № 910/14130/16, від 30.11.2023 у справі № 916/3711/20).
Отже, враховуючи викладене, суд, надавши оцінку наявним у справі доказам, дійшов висновку, що Позивач - ТОВ "Фінансова компанія "ЕЙС" набуло від ТОВ "Макс Кредит" права вимоги до Відповідача - ОСОБА_1 щодо заборгованості, яка виникла на підставі договору кредитної лінії № 00-9627521 від 14.02.2024 року.
Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Приписами ст. 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За змістом ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Приписами ч. 2 ст. 8 Закону України "Про споживче кредитування" передбачено, що для цілей обчислення реальної річної процентної ставки та денної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом.
До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема : доходи кредитодавця у вигляді процентів; комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.
Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Згідно постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09.7.2024 року у справі № 910/10895/22, проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за "користування кредитом" (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).
Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачено частиною другою статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.
Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно "користуватися кредитом", натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за "користування кредитом") за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.
Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.
Судом встановлено, що згідно наявного у справі детального розрахунку заборгованості за кредитним договором № 00-9627521 від 14.02.2024 року станом на 21.10.2024 року, який оформлено ТОВ "Макс Кредит", загальна сума заборгованості за вказаним кредитним договором складає 46 775,40 грн, з яких : 7 000,00 грн - заборгованість по кредиту; 700,00 грн - комісія; 39 075,40 грн - заборгованість за нарахованими процентами.
Водночас, як вказано вище, ТОВ "ФК "ЕЙС" не здійснювало нарахувань за відповідним кредитним договором. 
Поряд з цим, судом встановлено, що загальна сума заборгованості в розмірі 46 775,40 грн є тотожною до суми, яка вказана у згаданому вище Реєстрі боржників від 21.10.2024 за кредитними договорами та визначена також Позивачем у позові і власній Виписці з особового рахунка за кредитним договором № 00-9627521 від 14.02.2024 року за період з 21.10.2024 р. по 04.05.2025 р..
Крім того, суд зважає на те, що згідно даного детальному розрахунку заборгованості, заборгованість за відсотками в сумі 39 075,40 грн, нарахована за період з 14.02.2024 по 09.03.2024 року в розмірі 0,98 % від суми кредиту 7 000,00 грн, та нарахована за період з 10.03.2024 по 21.10.2024 року в розмірі 2,47 % від суми кредиту 7 000,00 грн, що узгоджується із умовами договору кредитної лінії № 00-9627521 від 14.02.2024 року.
Також, слід зазначити, що згідно пп. 1.5.1., п. 1.5. даного кредитного договору, за надання кредиту, Позичальник зобов`язаний сплатити Кредитодавцю комісію у розмірі 700,00 (сімсот) грн. Позичальник зобов`язаний сплатити Кредитодавцю комісію за надання кредиту у останній день повного погашення кредиту.
Отже, заявлений Позивачем до стягнення з Відповідача борг по кредиту в розмірі 7700,00 грн, є правомірним та відповідає умовам згаданого вище кредитного договору.
Також, суд зважає на те, що відсотки, які нараховані згідно вказаного детального розрахунку заборгованості за період з 14.02.2024 по 02.09.2024 року, тобто до відкриття провадження у справі № 902/642/24 про неплатоспроможність ОСОБА_1 (ухвала Господарського суду Вінницької області від 03.09.2024 року у справі № 902/642/24).
При цьому, решта відсотків, нарахована за період з 03.09.2024 року по 16.10.2024 року, тобто після відкриття провадження у справі № 902/642/24.
Згідно ст. 1 КУзПБ, конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника; поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли після відкриття провадження у справі про банкрутство.
Отже, відсотки нараховані згідно детального розрахунку заборгованості за період з 14.02.2024 по 02.09.2024 року є конкурсною кредиторською вимогою, тоді як відсотки, нараховані за період з 03.09.2024 року по 16.10.2024 року є поточною кредиторською вимогою в розумінні ст. 1 КУзПБ.
Відповідно до абз. 3 ч. 8 ст. 45 КУзПБ, до визнання боржника банкрутом спори боржника з кредиторами, які мають поточні вимоги до боржника, вирішуються в межах справи про банкрутство шляхом їх розгляду у позовному провадженні господарським судом.
Беручи до уваги викладене та те, що наразі провадження у справі № 902/642/24 про неплатоспроможність ОСОБА_1 перебуває на стадії процедури реструктуризації боргів боржника, а також те, що Позивачем заявлена до стягнення з Відповідача заборгованість за відсотками в сумі 39 075,40 грн у позовному провадженні, суд дійшов висновку про правомірність нарахування відповідних відсотків.
Таким чином, суд перевіривши згаданий вище детальний розрахунок заборгованості за кредитним договором № 00-9627521 від 14.02.2024 року станом на 21.10.2024 року, дійшов висновку, що визначені у цьому розрахунку суми заборгованості, а саме : 7 700,00 грн - заборгованість по кредиту та 39 075,40 грн - заборгованість за відсотками, є правомірними, підтверджені наявними у справі доказами.
Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що заявлена Позивачем до стягнення з Відповідача заборгованість за кредитним договором № 00-9627521 від 14.02.2024 року у загальному розмірі 46 775,40 грн (7 700,00 грн + 39 075,40 грн), підтверджується наявними у справі доказами та не погашена і не спростована Відповідачем (доказів протилежного матеріали справи не містять), а тому позов у цій справі підлягає задоволенню.
Водночас, стосовно викладеного у відзиві представника Відповідача на позовну заяву б/н від 30.01.2026 року клопотання щодо зменшення розміру відсотків до суми 14 000,00 грн, суд зазначає наступне.
Суд зауважує, що зменшення розміру заявлених до визнання відсотків за користування позикою - є правом суду, а за відсутності у законі переліку виняткових обставин за яких можливе таке зменшення, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення. При цьому, обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявлених до визнання відсотків за користування кредитом, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.
Разом з цим, чинним законодавством взагалі не передбачено право суду зменшувати відсотки за кредитним договором, які сторони погодили самостійно та з власної волі.
Так, уклавши відповідний договір кредитної лінії, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно користуватися кредитом, натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за користування кредитом).
Крім того, Відповідач, укладаючи договір кредитної лінії № 00-9627521 від 14.02.2024 року, добровільно стала стороною такого договору, беззастережно схвалила та прийняла умови цього договору (в т.р. і щодо описаних вище пунктів даного договору, які передбачають розмір та нарахування процентів за користування кредитом - пп. 1.4.1., пп.1.4.2. цього договору), а відтак на відповідних умовах зобов`язана нести всі ризики, пов`язані з порушенням власних зобов`язань.
Відтак, викладені у відзиві представника Відповідача твердження про те, що нараховані відсотки є очевидно непропорційними до суми зобов`язання, та не відповідають засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права і принципам, встановленим у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, є необґрунтованими та спростовуються умовами описаного вище договору.
При цьому, на переконання суду, умови вказаного кредитного договору, не можна вважати несправедливими, оскільки, розмір відсотків за користування кредитом сторонами договору визначено за спільною згодою, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому ст. 627 ЦК України. Відповідач розуміла розмір процентів, надаючи свою згоду на отримання кредиту та при укладанні і підписанні одноразовим ідентифікатором згаданих вище Паспорту споживчого кредиту та договору кредитної лінії № 00-9627521 від 14.02.2024 року, у Відповідача не виникло питань щодо несправедливих умов цього договору (доказів зворотного матеріали справи не містять). Також, визнання в судовому порядку окремих пунктів договору як таких, що не відповідають приписам законодавства, матеріали справи не містять.
Також, як вказано вище, задоволені судом позовні вимоги в розмірі 46 775,40 грн, є правомірними, відповідають умовам вказаного кредитного договору та наявним у справі доказам, а тому викладені у відзиві на позов твердження представника Відповідача про те, що нарахування процентів не підтверджені належними та допустимими доказами, значно завищені, нараховані з порушенням законодавства України, є необґрунтованими та спростовуються наявними у цій справі доказами.
Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про відхилення викладеного у відзиві представника Відповідача на позовну заяву б/н від 30.01.2026 року клопотання щодо зменшення розміру відсотків до суми 14 000,00 грн.
Згідно правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01.07.2021 у справі № 917/549/20, стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Тлумачення змісту статті 79 Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що ця стаття покладає на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Аналогічний висновок Верховного Суду викладений у пункті 7.44. постанови від 16 лютого 2021 року у справі № 927/645/19.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 4 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Зазначений підхід узгоджується і з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23 серпня 2016 року у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Виходячи з наведеного Верховний Суд зазначив про те, що суд зобов`язаній надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом.
Враховуючи викладене та встановлені обставини справи у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, з мотивів наведених вище.
Обґрунтованість та правомірність заявлених вимог підтверджуються наданими та дослідженими судом письмовими доказами, наявними у матеріалах справи.
Судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2 422,40 грн, підлягають покладенню на Відповідача згідно вимог ст. 129 ГПК України.
Стосовно стягнення з Відповідача 7 000,00 грн - витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України, основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Приписами ч. 1, ч. 2 ст. 16 ГПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Згідно ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно ч. ч. 2, 3, 4 ст. 126 ГПК України, за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
За змістом п. 3 ч. 4 ст. 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до абз. 1 ч. 8 ст. 129 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 1 ЗУ "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
За змістом ч.ч. 1, 2, 3 ст. 30 ЗУ "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до додаткової постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.10.2024 року у справі № 911/1041/19(910/4281/23), визначаючи суму відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
Ті ж самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з практикою ЄСПЛ заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України"). У рішенні ЄСПЛ "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19 зазначила, зокрема, що нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову з урахуванням складності та значення справи для сторін.
Витрати на професійну правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені; відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Вказане узгоджується з висновком викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.
Виходячи із системного аналізу законодавства, надання адвокатом правової допомоги та факт оплати таких послуг може підтверджуватися різними доказами, зокрема, наступними: договір про надання правової допомоги; розрахунок наданих послуг; детальний опис виконаних доручень клієнта; акт прийому-передачі виконаних робіт; платіжні доручення, квитанції або касові чеки на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом; інші документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги.
Саме наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для відшкодування таких витрат.
Судом встановлено, що Позивачем в обґрунтування понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000,00 грн, долучені до позову, зокрема, копії таких документів: 
- договір про надання правничої допомоги № 07/04/25-02 від 07.04.2025 року, який укладено між Адвокатським бюро "Тараненко та Партнери" в особі керуючого бюро адвоката Тараненка А.І. та ТОВ "Фінансова компанія "ЕЙС" (Клієнт); 
- Додаток № 1 до договору про надання правничої допомоги № 07/04/25-02 від 07.04.2025 року (Протокол погодження вартості послуг до договору про надання правничої допомоги № 07/04/25-02 від 07.04.2025 року); 
- Додаткова угода № 26 від 07.04.2025 року до договору про надання правничої допомоги № 07/04/25-02 від 07.04.2025 року; 
- Акт прийому-передачі наданих послуг до договору про надання правничої допомоги № 07/04/25-02 від 07.04.2025 року, на суму 7 000,00 грн, який обопільно підписано і скріплено печатками сторін цього договору, а також обумовлено, що Адвокатським бюро "Тараненко та Партнери" надані Клієнту - ТОВ "Фінансова компанія "ЕЙС" наступні послуги : складання позовної заяви ТОВ "Фінансова компанія "ЕЙС" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 00-9627521 від 14.02.2024 року - 5000,00 грн (2 год.); вивчення матеріалів справи про стягнення заборгованості за кредитним договором № 00-9627521 від 14.02.2024 року - 1 000,00 грн (2 год.); підготовка адвокатського запиту щодо отримання інформації про зарахування кредитних коштів за кредитним договором № 00-9627521 від 14.02.2024 року на рахунок боржника - ОСОБА_1 - 500,00 грн (1 год.); підготовка та подачі клопотання щодо отримання інформації про зарахування кредитних коштів за кредитним договором № 00-9627521 від 14.02.2024 року на рахунок боржника - Віняр М.Г. - 500,00 грн (1 год.);
- Ордер від 07.04.2025 р. про надання правничої допомоги ТОВ "Фінансова компанія "ЕЙС" адвокатом Тараненко А.І. у АТ КБ "Приватбанк";
- адвокатський запит № 34656/АЗ від 01.05.2025 р., адресований АТ КБ "Приватбанк" щодо надання інформації про зарахування коштів на картку Віняр М.Г. № НОМЕР_2 ; 
- свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 4956 від 24.04.2012 р., видане гр. Тараненку А.І.;
- довіреність від 04.12.2024 року, якою ТОВ "Фінансова компанія "ЕЙС" (Довіритель) уповноважено адвоката Тараненка А.І. представляти інтереси Довірителя.
Разом з цим, зазначеним вище договором про надання правничої допомоги № 07/04/25-02 від 07.04.2025 року передбачені, зокрема, такі умови :
Клієнт доручає, а Адвокатське бюро приймає на себе зобов`язання надавати правничу допомоу в обсязі та на умовах, передбаченим цим договором (п. 1.1.).
Отримання винагороди Адвокатським бюро за надання правничої допомоги відбувається у формі гонорару (п. 3.1.).
Гонорар складається з суми вартості послуг, тарифи яких узгоджені Сторонами в Протоколі погодження вартості послуг до договору про надання правничої допомоги №07/04/25-02 від 07.04.2025 року (Додаток № 1 до цього Договору) (п. 3.3.).
Після належного виконання доручення Адвокатське бюро надає Клієнту Акт прийому-передачі наданих послуг (п. 3.4.).
Гонорар сплачується готівкою або шляхом перерахування коштів у безготівковій формі на рахунок Адвокатського бюро (п. 3.7.).
У тому випадку, якщо рішення суду ухвалено не на користь Клієнта він звільняється від обов`язку сплати гонорару (п. 3.8.).
Даний договір набирає чинності з моменту його підписання Сторонами. Договір діє до моменту фактичного виконання доручення або до моменту розірвання договору (п. 5.1.).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду по справі № 908/2702/21 від 12.01.2023 викладено висновок, що під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд може з власної ініціативи застосовувати критерії, що визначені у частинах п`ятій-сьомій статті 129 ГПК України.
Так, за приписами ч.5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Враховуючи зміст норм статей 2, 11, 15 ГПК України питання про співмірність заявлених позивачем до стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу має вирішуватись із застосуванням критеріїв пропорційності та розумності, керуючись принципом верховенства права.
Дослідивши подані Позивачем докази на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, враховуючи характер спору у цій справі, ступінь її складності, обсяг матеріалів у справі, керуючись принципами справедливості та верховенства права, суд вважає, що розмір таких витрат в сумі 7 000,00 грн є підтвердженим наявними у справі доказами та співмірним до заявлених Позивачем вимог.
Таким чином, суд, дослідивши надані Позивачем докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, встановивши фактичний обсяг наданих Позивачу юридичних послуг, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з Відповідача на користь Позивача понесених останнім витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7000,00 грн.
При цьому, заперечення Відповідача щодо невідповідності заявлених Позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн засадам розумності та співмірності характеру наданої правової допомоги, реальності таких витрат, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, в зв`язку з чим, не приймаються судом.
Керуючись ст. ст. 2, 7 Кодексу України з процедур банкрутства, ст. ст. 2, 3, 12, 13, 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240-242, 326, 327 ГПК України, суд - 

УХВАЛИВ :

1. Задоволити позов ТОВ "Фінансова Компанія "Ейс" до ОСОБА_1 про стягнення 46775,40 грн у справі № 902/642/24(130/1430/25), в межах справи 902/642/24 про неплатоспроможність ОСОБА_1 , повністю.
2. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Ейс" (Харківське шосе, буд. 19, офіс 2005, м. Київ, 02090; код ЄДРПОУ 42986956) 46 775,40 грн - заборгованість за кредитним договором № 00-9627521 від 14.02.2024 року, яка складається з 7 700,00 грн - заборгованості по кредиту та 39 075,40 грн - заборгованості за відсотками; а також 2 422,40 грн - витрат на сплату судового збору та 7 000,00 грн - витрат на професійну правничу допомогу.
3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.
4. Копію рішення надіслати учасникам справи до електронних кабінетів ЄСІТС та на електронні адреси : ТОВ "ФК "Ейс" - FincomEICE@gmail.com; представнику ТОВ "ФК "Ейс", Полякову О.В. -  ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_1 -  ІНФОРМАЦІЯ_2 ; представнику ОСОБА_1 , адвокату Марусичу М.С. -  ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно ч. 1 ст. 256 ГПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду в порядку та строки встановлені статтями 254, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до ч. 6 ст. 233 ГПК України повне рішення складено 09 лютого 2026 р.

Суддя Тісецький С.С.  

Віддрук. прим.: 1 - до справи.