1	Справа № 335/12152/25  2-а/335/10/2026 	

РІШЕННЯ
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2026 року м. Запоріжжя

Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя у складі:
головуючого - судді Мінаєва М.М.,
при секретарі - Бойкинюк Д.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,
ВСТАНОВИВ:
11.12.2025 до Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в якій позивач просить скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення від 03.12.2025 серії ЕНА № 6269500, винесену інспектором 3 взводу 2 роти 2 батальйону полку патрульної поліції в місті Кривий Ріг УПП в Дніпропетровській області старшим лейтенантом поліції Єлішаєвим Дмитром Анатолійовичем, про накладення на позивача адміністративного стягнення за ч. 1 ст. 122 КУпАП у виді штрафу в розмірі 340,00 грн., а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
Адміністративний позов обґрунтований посиланням на таке.
02.12.2025 о 14 год. 15 хв. позивачу зателефонував чоловік, який представився працівником поліції та повідомив, що її транспортний засіб Mazda 6, реєстраційний номер НОМЕР_1 , припарковано з порушенням ПДР у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області по вул. Німецька біля буд. № 7. Коли позивач підійшла до зазначеного місця, біля вказаного транспортного засобу знаходилися працівники поліції, які повідомили, що, нібито позивач порушила вимоги дорожнього знаку 3.35 «Стоянку заборонено». При цьому надати докази порушення позивачем вимог зазначеного дорожнього знаку, а саме відеозапис порушення ПДР, працівники одразу не змогли, у зв`язку з відсутністю технічної можливості, у зв`язку з чим за клопотанням позивача розгляд справи про адміністративне правопорушення відкладено на 03.12.2025 на 10 год. 00 хв., про що позивача було повідомлено належним чином.
03.12.2025 о 10 год. 00 хв. інспектором 3 взводу 2 роти 2 батальйону полку патрульної поліції в м місті Кривий Ріг УПП в Дніпропетровській області старшим лейтенантом поліції Єлішаєвим Дмитром Анатолійовичем було розглянуто справу про адміністративне правопорушення, за результатом розгляду якої винесено оскаржувану постанову. За змістом оскаржуваної постанови серії ЕНА № 6269500 від 03.12.2025, позивач була визнана винуватою в тому, що 02.12.2025 о 14:05:06, у м. Кривий Ріг, вул. Німецька (Карла Лібкнеха), 7, керуючи ТЗ порушила вимогу дорожнього знаку 3.35 «Стоянка заборонена», здійснила стоянку в зоні дії знаку, чим порушив п. 33 ПДР – порушення вимог дорожніх знаків». Зазначеною постановою позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП. Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення інспектором було продемонстровано лише один відеозапис із невідомого пристрою, з якого вбачалося, що запис здійснювався з автомобіля, який рухався повз транспортний засіб Mazda 6, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Жодного іншого відео позивачу продемонстровано не було (в той час як в оскаржуваній постанові зазначено чотири відеореєстратора). Із продемонстрованого відео неможливо було встановити, хто керував транспортним засобом до його зупинки, оскільки транспортний засіб перебував у статичному положенні, також не можливо було встановити проміжок часу, за який транспортний засіб перебував у статичному положенні, оскільки це має важливе значення для визначення поняття «стоянка». Не погоджуючись з інкримінованим мені правопорушенням, позивач надала інспектору письмові пояснення в справі про адміністративне правопорушення.
Не зважаючи на це і відсутність доказової бази, відсутність події та складу адміністративного правопорушення, інспектором протиправно прийнято оскаржувану постанову.
За ствердженням позивача, матеріали справи не містять доказів того що саме вона порушила вимоги дорожнього знаку 3.35 «Стоянку заборонено», оскільки відсутня відеофіксація того факту, що саме позивач зупиняє транспортний засіб Mazda 6, р.н. НОМЕР_1 , у зазначеному місці, виходить з ного (залишає його стояти), та транспортний засіб перебуває у статичному положенні більше 5 хвилин з моменту, коли безпосередньо під керуванням позивача такий транспортний засіб було зупинено.
Також, за ствердженням позивача, матеріали справи не містять доказів того, що зазначений транспортний засіб Mazda 6, р.н. НОМЕР_1 рухався по маршруту (дорозі) повз встановлений дорожній знак 3.35 «Стоянку заборонено» та водій, який керував транспортним засобом, мав можливість побачити такий знак. Тобто достовірно не доведено того, що водій, який керував транспортним засобом, повинен був та мав можливість побачити дорожній знак 3.35, оскільки під`їхати до місця зупинки можна було іншим маршрутом, де зазначений дорожній знак не розташовано.
Крім того, за ствердженням позивача, достеменно не встановлено, що саме вона в розумінні п. 1.5. ПДР України була водієм транспортного засобу стоянку якого, як того вважає інспектор, було здійснено під дією дорожнього знаку 3.35 «стоянка заборонено».
Відтак, посилаючись на відповідні норми КУпАП та практику Верховного Суду, позивач вважає, що вчинення нею адміністративного правопорушення не доведено за стандартом доказування «поза розумним сумнівом», що виключає наявність у її діях складу адміністративного правопорушення, оскаржувана постанова підлягає скасуванню, а справа – закриттю.
Ухвалою від 15.12.2025 було відкрите провадження у справі, судове засідання призначене на 15 год. 00 хв. 24.12.2025, до початку якого відповідачу був встановлений строк для подання відзиву на позов та доказів на його обґрунтування.
19.12.2025 від представника відповідача Кушнір О.В. надійшло клопотання про продовження встановленого судом строку для подання відзиву на 15 днів з дня отримання відповідачем ухвали про відкриття провадження, з посиланням на те, що відповідач позов не визнає, але для збирання та подання доказів встановленого судом строку недостатньо. Також у зв`язку з цим представник відповідача просила відкласти судове засідання.
В судове засідання 24.12.2025 учасники справи не з`явились.
Позивач ОСОБА_1 подала заяву про розгляд справи без її участі. З приводу клопотання відповідача про продовження строку для подання відзиву на позов заперечень позивач не подала.
Ухвалою суду від 24.12.2025 клопотання представник відповідача було задоволене, строк подання відзиву на позов і доказів на його обґрунтування продовжений до 05.01.2026, а розгляд справи відкладений до 15.01.2026.
05.01.2026 до суду надійшов відзив відповідача з доказами на обґрунтування його доводів.
За змістом відзиву відповідача на позов, він заперечує проти задоволення позову з огляду на таке.
Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Пункт 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» зазначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Відповідно до р.33 п.3.35 "Стоянка заборонено" Правил дорожнього руху (затверджених постановою КМУ №1306 від 10.10.2001 р., далі-ПДР) забороняється стоянка усіх транспортних засобів.
Так, під час патрулювання 02.12.2025 о 14 год. 00 хв. за адресою місто Кривий Ріг, вул Немецька біля буд. 7 було виявлено т.3. Mazda 6 д.н.з. AP0995BC, який був припаркований з порушенням ПДР, а саме порушено вимоги дорожнього знаку 3.35 «Стоянка заборонена», чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Після того, як було помічено ознаки того що т.з. Мazda 6 д.н.з. НОМЕР_1 стоїть з порушенням ПДР було встановлено контактні дання власника т.з. ОСОБА_1 , зв`язавшись з нею, останій було повідомлено, що її авто стоїть порушенням вимог дорожніх знаків. Після того як власник т.з ОСОБА_1 підійшла до автомобіля вона повідомила інспектора, що хотіла заїхати на територію, на що інспектор відповів, що знаходиться біля її автомобіля 15 хв. Отже, як вбачається з відеозапису, ттранспортний засіб, який належить ОСОБА_1 стояв з порушенням ПДР більше 15 хв, а отже не може вважатися зупинкою т.з. як пояснює позивач. Під час спілкування з водієм ОСОБА_1 , остання надала клопотання про відкладення розгляду справи, клопотання було задоволено.
Під час розгляду справи 03.12.2025 водій ОСОБА_1 надала письмове пояснення. Доказом скоєння правопорушення був відеозапис з нагрудного відеореєстратора поліцейських. Після з`ясування усіх фактичних даних інспектором було встановлено наявність адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КУпАП, а саме порушення вимог дорожніх знаків, за що передбачено відповідальність у вигляді накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
За результатами розгляду адміністративної справи та з метою припинення вказаного правопорушення, інспектором було законно та обґрунтовано, з дотриманням норм чинного законодавства до позивача застосовано адміністративне стягнення — штраф розмірі 340 грн., шляхом винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА № 6269500 від 03.12.2025 року, відповідно до вимог Інструкції оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом МВС України від 07.11. 2015 № 1395 та КУпАП.
Позивачу було роз`яснено його права, зазначені у ч.1 ст.268 КУпАП та ст.63 Конституції України, право, порядок та строки оскарження постанови згідно зі ст. 287 - 289 КУпАП. Отже інспектором, вищезазначені вимоги закону, як суб`єктом владних повноважень, були дотримані.
Крім того, 06.01.2026 від представника відповідача надійшло клопотання про витребування доказів, а саме про витребування з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», розташованого за адресою: вул. Німецька, 5, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область файл з відеозаписом за 02.12.2025 в період часу з 13.30 години до 15.00 години з камер зовнішнього відеоспостереження, які розташовані на будівлі ПриватБанку та які фіксують вулицю Німецьку максимально близько до будинку №7.
Ухвалою суду від 15.01.2026 у задоволенні вказаного клопотання було відмовлено.
13.01.2026 позивач надала письмові додаткові пояснення по суті справи, де вказала таке.
Доданий до відзиву на позов DVD-R диск містить 10 відеофайлів з назвами: «clip-0.mp4», «clip-1.mp4», «clip-2.mp4», «clip-3.mp4», «clip-4.mp4», «clip-5.mp4», «clip6.mp4», «clip-7.mp4», «clip-8.mp4», «clip-9.mp4».
Жоден із зазначених відеозаписів 03.12.2025 під час розгляду справи про адміністративне правопорушення продемонстрований та досліджений інспектором 3 взводу 2 роти 2 батальйону полку патрульної поліції в м місті Кривий Ріг УПП в Дніпропетровській області старшим лейтенантом поліції Єлішаєвим Дмитром Анатолійовичем не був.
Зазначене підтверджується відеозаписом який міститься у файлі з назвою «clip-6.mp4» (час запису реєстратора 09:59:39 – 10:01:39), з якого чітко вбачається, що поліцейський запитує позивача: «Чи будемо дивитися правопорушення?», позивач відповідає «да, звичайно..» на що поліцейський зазначає: «я вам сейчас чесно скажу, не буду нічого вигадувать, ми дали запрос нашим керівниками, щоб вони скачали нам відео на сьогодні, но це відео, вони щось там… як всігда затримується». Далі з відеозаписом зафіксовано, що поліцейський зазначає про те, що вчора проїздили керівники, з метою контролю працівників поліції, яких не було на місці та вели відеофіксацію. У зв`язку з чим, керівництво висловило претензії до поліцейських. Саме зазначений відеозапис було пред`явлено позивачу під час розгляду справи про адміністративне правопорушення. Зазначений відеозапис вівся з транспортного засобу, який рухався без зазначення номеру реєстратору, дати та часу та тривав декілька секунд. Вказане підтверджується відеозаписом, який міститься у файлі з назвою «clip6.mp4» (час запису реєстратора 09:59:39 – 10:01:39, 10:02:24 – 10:03:20).
З відеозапису який міститься у файлі з назвою «clip-6.mp4» (час запису реєстратора 10:03:45 – 10:03:58) вбачається, що на запитання ОСОБА_1 « У вас є доказ того, що цей автомобіль тут зупиняла я ?» працівники поліції відповідають «…ну цього в нас немає. Нема цього…»
За вказаних обставин позивач вважає, що додані до відзиву відеозаписи, які містяться у файлах з назвами : «clip-0.mp4», «clip-1.mp4», «clip-2.mp4», «clip-3.mp4», «clip-4.mp4», «clip-5.mp4» є неналежними та недопустимими оскільки не були досліджені та надані працівником поліції під час розгляду справи про адміністративне правопорушення. 
Крім того, стосовно відеозаписів, які містяться у файлах з назвами : «clip0.mp4», «clip-1.mp4», «clip-2.mp4», «clip-3.mp4», «clip-4.mp4», «clip-5.mp4» позивач зазначає наступне. На казаних відеозаписах відсутня безперервна фіксація адміністративного правопорушення також взагалі відсутня фіксація особи, яка здійснювала керування транспортним засобом та здійснила зупинку транспортного засобу. Так, з відеозапису, який міститься у файлі з назвою : «clip-0.mp4» зафіксовано транспортний засіб Mazda 6, р.н. НОМЕР_1 , який знаходиться у статичному положення в період часу з 14:01:02 по 14:01:50. З відеозапису, який міститься у файлі з назвою : «clip-1.mp4» зафіксовано транспортний засіб Mazda 6, р.н. НОМЕР_1 , який знаходиться у статичному положення в період часу з 14:03:54 по 14:05:49. З відеозапису, який міститься у файлі з назвою : «clip-2.mp4» зафіксовано транспортний засіб Mazda 6, р.н. НОМЕР_1 , який знаходиться у статичному положення в період часу з 14:10:40 по 14:11:01. З відеозаписів, які міститься у файлах з назвою : «clip-3.mp4», «clip-4.mp4», «clip-5.mp4» вбачається, що ОСОБА_1 підійшла до поліцейських та спілкується з ними, висловлюючи свої заперечення стосовно вчинення нею адміністративного правопорушення та просила надати докази вчинення нею інкримінованого адміністративного правопорушення. В порушення вимог стосовно безперервної фіксації адміністративного правопорушення, період часу, що не охоплено відеофіксацією: з 14:01:50 по 14:03:54, з 14:05:49 по 14:10:40, з 14:11:01 по 14:15:10.
Відсутність безперервної фіксації перебування транспортного засобу у статичному положенні більше 5 хвилин ставить під сумнів той факт, що транспортний засіб від`їжджав з зазначеного місця зупинки та потім повернувся. А отже, факт зупинки транспортного засобу більше як на 5 хв, не є доведеним «поза розумним сумнівом». В силу принципу презумпції невинуватості, діючого при розгляді справ про адміністративні правопорушення, всі сумніви у винності особи, що притягується до адміністративної відповідальності, тлумачаться на її користь, а недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.
В судове засідання 15.01.2026 учасники справи не з`явились, подавши заяви про розгляд справи без їх участі.
Фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 227 КАС України.
Дослідивши доводи сторін, викладені у письмових заявах по суті спору, та наявні у справі матеріали, суд приходить до такого.
Як випливає з матеріалів справи, Постановою у справі про адміністративне правопорушення від 03.12.2025 серії ЕНА № 6269500, винесеною інспектором 3 взводу 2 роти 2 батальйону полку патрульної поліції в місті Кривий Ріг УПП в Дніпропетровській області старшим лейтенантом поліції Єлішаєвим Дмитром Анатолійовичем, позивач ОСОБА_1 була визнана винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП.
За змістом вказаної постанови, підставою для її винесення стало встановлення того факту, що 02.12.2025 о 14:05:06, у м. Кривий Ріг, вул. Німецька (Карла Лібкнеха), 7, ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом Мazda 6, державний номерний знак НОМЕР_1 , порушила вимогу дорожнього знаку 3.35 «Стоянка заборонена», а саме здійснила стоянку в зоні дії вказаного знаку, чим порушила п. 33 Правил дорожнього руху – порушення вимог дорожніх знаків.
За вчинення вказаного правопорушення на позивача було накладене адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340,00 грн.
Частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Згідно з статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.
Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 283 КУпАП постанова у справі по адміністративне правопорушення повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акту, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.
Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про:
дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення;
транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак);
технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався);
розмір штрафу та порядок його сплати;
правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження;
відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
Суть доводів позивача, покладених в основу оскарження нею постанови від 03.12.2025 серії ЕНА № 6269500, в цілому зводиться до декількох тез, а саме:
-що під час розгляду справи поліцейським не було продемонстровано докази того, що саме позивач 02.12.2025 керувала належним їй автомобілем Мazda 6, державний номерний знак НОМЕР_1 , що саме вона зупинилась і залишила цей автомобіль у місці, де він був виявлений патрульними поліцейськими;
-що під час розгляду справи поліцейським, що розглядав справу, не було продемонстровано докази того, що автомобіль Мazda 6, державний номерний знак НОМЕР_1 , стояв у місці, де був виявлений патрульними поліцейським, саме у режимі стоянки, а не зупинки;
-що додані до відзиву на позов відеозаписи не є безперервними, і тому не можуть вважатись належними і допустимими доказами у справі про адміністративне правопорушення;
-що, оскільки надані відповідачем відеозаписи не є належними і допустимими, а інших доказів відповідачем не надано, - вина позивача не доведена поза розумним сумнівом та, як наслідок, постанова про накладення на неї адміністративного стягнення є незаконною.
Однак суд з такими доводами позивача не погоджується з таких міркувань.
Як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України от 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010, - адміністративна відповідальність в Україні і процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах і правових презумпціях.
Однією з таких правових презумпцій є закріплена у ст. 62 Конституції України презумпція невинуватості, згідно якої особа вважається невинуватою до тих пір, поки її вина не буде доказана у встановленому законом порядку.
Практика застосування стандарту доказування “поза розумним сумнівом”, яна який посилається позивач, ґрунтується, зокрема, на формулюванні цього стандарту, викладеному в постанові ККС ВС у справі № 754/17019/17.
Так, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Це питання має бути вирішене на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи в цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.
В оскаржуваній постанові зазначено, що фіксація вчиненого позивачем правопорушення була здійснення за допомогою бодікамер патрульних поліцейських № № 475207, 475756, 475177, 475355.
До відзиву на позов відповідач дійсно надав десять відеофайлів, кожен з яких містить відеозаписи, точки зйомки яких не залишають сумнівів, що вони зроблені за допомогою портативних відеокамер, розташованих на одязі патрульних поліцейських.
Вказані відеофайли дійсно не утворюють безперервної фіксації події, але водночас поза всяким розумним сумнівом послідовно підтверджують, що:
під час патрулювання 02.12.2025 о 14 год. 00 хв. патрульними поліцейськими УПП в Дніпропетровській області було виявлено автомобіль Mazda 6, державний номерний знак НОМЕР_2 , що був припаркований за адресою місто Кривий Ріг, вул Німецька біля буд. 7, при цьому автомобіль стояв зачинений, його двигун був вимкнений, а в ньому чи поряд з ним жодної особи не було;
протягом якого проміжку часу цей автомобіль стояв у вказаному місці до виявлення його патрульними поліцейськими, достовірно встановити неможливо;
приблизно через 15 хвилин після цього до вказаного автомобіля підійшла позивач ОСОБА_2 , патрульний поліцейський повідомив їй про факт порушення нею вимог знаку 3.35 «Стоянка заборонена», і що це є правопорушенням, передбаченим ч. 1 ст. 122 КУпАП, у відповідь на що ОСОБА_1 пояснила поліцейському, що вона залишила свій автомобіль на цьому місці нещодавно, що взагалі вона хотіла перед заїхати не огороджену територію поблизу, і що вона не помітила знаку «Стоянка заборонена»;
на прохання ОСОБА_1 патрульний поліцейський вказав їй на місця, де встановлені знаки 3.35 «Стоянка заборонена» в обох напрямках руху на цій ділянці дороги, у відповідь на що позивач не заперечувала наявності таких знаків, а зазначила лише, що раніше їх не було, і що вона їх не помітила.
Наведені вище вислови і поведінка ОСОБА_1 на місці події вочевидь вказують на те, що саме вона керувала своїм автомобілем і саме вона зупинилась і залишила його в тому місці, де він був виявлений патрульними поліцейськими.
Разом з цим, з тих самих відеозаписів випливає, що ОСОБА_1 всупереч своїй власній попередній поведінці почала вимагати надання їй доказів того, що саме вона керувала транспортним засобам, і що саме вона залишила його у забороненому місці, і що це було саме стоянкою, а не зупинкою.
На відсутності прямого доказу, який зафіксував би весь час її паркування у забороненому місці, виходу із автомобіля і залишення його там протягом більше ніж п`яти хвилин, позивач наполягала й під час судового розгляду.
При цьому у позовній заяві ОСОБА_1 сама зазначила, що коли їй подзвонив патрульний поліцейський і повідомив, що її автомобіль стоїть у забороненому місці, вона не перебувала поряд зі своїм автомобілем, що лише підтверджує, що, по-перше, саме вона залишила автомобіль у вказаному місці, і по-друге, що між тим, як позивач припарковала автомобіль, і тим, коли їй подзвонив поліцейський, минуло не менше 15-ти хвилин.
Суд також зауважує, що позивач, заперечуючи в подальшому факт керування нею автомобілем Mazda 6, державний номерний знак НОМЕР_2 , не надала ані поліцейському, який розглядав справу про адміністративне правопорушення, ані суду, обґрунтованих, послідовних і переконливих пояснень і доказів щодо того, що хто саме тоді керував цим автомобілем і залишив його у забороненому місці, якщо не вона.
За таких обставин, враховуючи презумпцію того, що за загальним правилом водієм транспортного засобу є його власник або правомірний володілець, суд приходить до висновку, що у поліцейського, що виніс оскаржувану постанову, не було підстав для обґрунтованого сумніву у тому, що вказаний автомобіль залишила у забороненому місці саме ОСОБА_1 , а не інша особа.
Суд також бере до уваги, що позивач фактично не оспорювала того факту, що належний їй автомобіль стояв на ділянці дороги, щодо якої діяв знак 3.35 «Стоянка заборонена».
Наявність такого знаку підтверджується й наданими відповідачем письмовими доказами: приписом про його встановлення, рапортом поліцейського про фіксацію виконання вказаного припису, картографічними матеріалами.
При цьому ч. 1 ст. 122 КУпАП дійсно передбачає адміністративну відповідальність, зокрема, за порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг.
Відповідно до п. 1.10 Правил дорожнього руху стоянка – це припинення руху транспортного засобу на час, більший ніж 5 хвилин, з причин, не пов`язаних з необхідністю виконання вимог цих Правил, посадкою (висадкою) пасажирів, завантаженням (розвантаженням) вантажу.
На переконання суду, факт виявлення належного позивачу автомобіля у закритому стані із вимкненим двигуном і без явного наміру водія продовжити рух беззастережно свідчать, що цей автомобіль перебував саме у режимі стоянки, а не зупинки, на що посилалась позивач.
За змістом ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
На переконання суду, надані відповідачем відеозаписи поза розумним сумнівом доводять факт вчинення позивачем інкримінованого їй правопорушення, а відсутність їх безперервності не є перешкодою для встановлення дійсних обставин справи.
Оцінюючи доводи і взагалі процесуальну позицію позивача, суд виходить з доктрини venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки), яка базується на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), і зауважує, що в основі цієї доктрини знаходиться засада добросовісності як одна із складових верховенства права.
За правовою позицією, що висловив Верховний Суд у справі № 480/8344/22, під час вирішення публічно-правових спорів слід виходити з того, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інших суб`єктів правовідносин; поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони.
Характерним у зв`язку з цим є й позиція позивача щодо заперечення проти задоволення клопотання відповідача про витребування доказу у виді запису з камери відеоспостереження з будівлі відділення АТ КБ «Приватбанк», що знаходилось поруч з місцем події. З міркувань добросовісності і будучи впевненою у своїй невинуватості, позивач була б заінтересованою у дослідженні такого доказу, який міг підтвердити обґрунтованість її позову, але при цьому навпаки, наполягала на відмові у витребуванні такого доказу.
Відтак, заперечення позивачем своєї власної попередньої поведінки всупереч доказам, які таку поведінку доводять, не може бути підставою для скасування законного, обґрунтованого, вмотивованого і справедливого по суті рішення суб`єкта владних повноважень, яким є оскаржувана постанова.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Встановлені судом обставини вказують на те, що інкриміноване позивачу правопорушення дійсно було вчинене нею, що доведено належними і допустимими доказами, а доводи позивача цього висновку не спростовують.
Також судом встановлено, що оскаржувана постанова була винесена з дотриманням наведених вище вимог ч. 2 ст. 2 КАС України, і не встановлено істотних порушень з боку поліцейського, що могли б вплинути на законність та обґрунтованість оскаржуваної постанови.
Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема, залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення.
Відтак, суд приходить до висновку про те, що оскаржувана постанова підлягає залишенню без змін.
Враховуючи вищенаведене, керуючись ст. ст. 2, 77, 90, 139, 242-246, 286 КАС України, суд
ВИРІШИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, – відмовити.
Постанову у справі про адміністративне правопорушення від 03.12.2025 серії ЕНА № 6269500, винесену інспектором 3 взводу 2 роти 2 батальйону полку патрульної поліції в місті Кривий Ріг УПП в Дніпропетровській області старшим лейтенантом поліції Єлішаєвим Дмитром Анатолійовичем, про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за ч. 1 ст. 122 КУпАП у виді штрафу в розмірі 340,00 грн., – залишити без змін.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня його проголошення.
Рішення набирає законної сили і є остаточним після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя         М.М. Мінаєв