УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 грудня 2025 року
м. Київ
справа № 351/2236/23
провадження № 51-3562 ск 25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 04 серпня 2025 року щодо засудженого ОСОБА_4 , 
Короткий зміст вироку, оскарженої ухвали та встановлені обставини
За вироком Снятинського районного суду Івано-Франківської області  від 05 вересня 2024 року, залишеним без змін ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 04 серпня 2025 року, ОСОБА_4 засуджено до покарання: за ч. 1 ст. 296 Кримінального кодексу України (далі - КК) у виді обмеження волі на строк 2 роки; за ч. 1 ст. 162 КК у виді обмеження волі на строк 1 рік. На підставі ч. 1 ст. 70 КК призначено остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки. Вирішено питання щодо цивільних позовів у кримінальному провадженні.
Суд визнав ОСОБА_4 винуватим у грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю та незаконному проникненні до іншого володіння особи (порушення недоторканості житла).
Як установив суд, 20 липня 2023 року близько о 16:20 год, ОСОБА_4 , перебуваючи у публічному місці, а саме по АДРЕСА_1 , діючи умисно, безпричинно, з хуліганських спонукань, ігноруючи встановлені в суспільстві норми та правила поведінки, грубо порушуючи громадський порядок, усвідомлюючи протиправність своїх дій, в присутності інших осіб, діючи з особливою зухвалістю, відчуваючи перевагу у фізичній силі та вазі, демонстративно ображаючи нецензурними словами ОСОБА_5 , із демонстративною зневагою до загальноприйнятих норм моралі, з метою самоутвердження за рахунок приниження потерпілої, з мотивів явної неповаги до суспільства безпричинно почав штовхати її, схопив рукою за волосся, внаслідок чого ОСОБА_5 упала на коліна, натомість ОСОБА_4 , тримаючи потерпілу ОСОБА_5 за волосся, почав тягнути її по дорозі, наносячи при цьому їй удари рукою та ногами в різні частини тіла, а коли ОСОБА_5 вирвалася від ОСОБА_4 та втекла на територію свого господарства, то ОСОБА_4 наздогнав її, знову схопив за волосся та двічі ударив її головою об стіну будинку, а також наносив удари ногами та руками по голові, тулубі та спині, внаслідок чого вирвав жмут волосся з голови ОСОБА_5 та спричинив їй тілесні ушкодження, які відносяться до легких.
Продовжуючи свої протиправні дії, ОСОБА_4 діючи умисно, безпричинно, з хуліганських спонукань, ігноруючи встановлені в суспільстві норми та правила поведінки, грубо порушуючи громадський порядок, усвідомлюючи протиправність своїх дій, в присутності інших осіб, діючи з особливою зухвалістю, відчуваючи перевагу у фізичній силі та вазі, демонстративно ображаючи нецензурними словами ОСОБА_6 , із демонстративною зневагою до загальноприйнятих норм моралі, з метою самоутвердження за рахунок приниження потерпілої, з мотивів явної неповаги до суспільства безпричинно завдав ОСОБА_6 декілька ударів в ділянку правого плеча та правого і лівого передпліч, здавлював своїми руками за шию, потім зловив її за 1-й палець правої китиці та почав його викручувати, внаслідок чого спричинив тілесні ушкодження, які відносяться до легких.
Крім того, 20 липня 2023 року близько о 16:20 год, ОСОБА_4 маючи на меті завершити конфлікт із ОСОБА_5 , вирішив порушити недоторканість іншого володіння ОСОБА_5 , а саме незаконно, проти її волі проникнути на територію її господарства, що знаходиться по АДРЕСА_2 .
З цією метою ОСОБА_4 підійшов до хвіртки господарства ОСОБА_5 , яка в той час була зачинена на металевий засув та діючи умисно, усвідомлюючи протиправний та суспільно-небезпечний характер своїх дій, грубо порушуючи гарантоване ст. 30 Конституції України право людини на недоторканість іншого володіння, всупереч волі законного володільця, пошкодив засув на хвіртці та проти волі законного володільця, через хвіртку огорожі проник на територію господарства - прибудинкову земельну ділянку ОСОБА_5 , чим порушив її конституційне право на недоторканість іншого володіння. Приблизно через 10 хвилин ОСОБА_4 покинув територію господарства потерпілої.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень, внаслідок м`якості, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у цьому суді.
Вказує, що суд апеляційної інстанції не навів в ухвалі усіх доводів апеляційних скарг прокурора та представника потерпілих, їх не спростував. Зокрема в апеляційній скарзі прокурор стверджував про невмотивованість рішення суду першої інстанції, порушення ст. 374 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) при викладенні кваліфікації дій обвинуваченого та доказів, які її підтверджують, м`якість призначеного покарання. При цьому, суд першої інстанції, при невизнанні винуватості ОСОБА_4 , не навів мотивів, з яких відкидає доводи обвинуваченого та з яких доказів робить висновки про кваліфікацію дій обвинуваченого за ст. 296 КК. 
Також прокурор звертає увагу, що апеляційний суд, залишаючи вирок місцевого суду без змін, безпідставно дійшов висновку, що обвинувачений визнав вину в інкримінованому правопорушенні, передбаченому ч. 1 ст. 296 КК, оскільки його показання містять фактичне заперечення обвинувачення.    
Крім того, вказує, що апеляційний суд залишив поза увагою допущені місцевим судом порушення вимог статей 50, 65 КК, що потягло за собою м`якість призначеного ОСОБА_4 покарання.
Вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та  особі засудженого.
При цьому відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та  процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в  оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Ухвала апеляційного суду - це рішення стосовно законності й обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку. Тому воно має відповідати тим же вимогам, що й рішення суду першої інстанції, тобто бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, як це передбачено ст. 370 КПК. Крім того, ухвала апеляційного суду за змістом має відповідати вимогам ст. 419 цього Кодексу.
Згідно із ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як убачається з вироку, місцевий суд визнав ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 296 та ч. 1 ст. 162 КК, призначив покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки і 1 рік, відповідно та на підставі ч. 1 ст. 70 КК призначив остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки. Суд з`ясував усі обставини, що належать до предмета доказування, які підтверджено дослідженими в судовому засіданні доказами, оціненими відповідно до правил ст. 94 КПК та з дотриманням інших вимог кримінального процесуального законодавства, в тому числі й у частині кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 296 КК. 
Зокрема такого висновку суд дійшов на підставі показань потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а також досліджених фактичних даних, які містяться у протоколах проведення слідчих експериментів від 17 серпня 2023 року, проведених за участю потерпілої ОСОБА_5 , свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , протоколу проведення слідчого експерименту від 05 вересня 2023 року, проведеного за участі потерпілої ОСОБА_6 , оглянутими в судовому засіданні відеозаписами проведення слідчих експериментів, висновків експертів № 151 та 152 від 08 серпня 2023 року, інших доказів, зміст яких детально наведено у вироку. 
Не погодившись із вироком, прокурор подав апеляційну скаргу у якій, не оспорюючи доведеності вини ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, вказував про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Надалі прокурор подав змінену апеляційну скаргу в якій, вказував на істотне порушення місцевим судом вимог кримінального процесуального законодавства, зокрема зазначав, що суд визнавши ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК, навів докази, які дослідив в ході судового розгляду, але не зазначив, які з них підтверджують вказану кваліфікацію.
Апеляційні скарги були поданні також захисником та представником потерпілих. 
Суд апеляційної інстанції розглянувши подані апеляційні скарги, залишив їх без задоволення, а рішення місцевого суду без змін. При цьому, всупереч твердженню прокурора в касаційній скарзі, апеляційний суд перевірив обставини, встановлені місцевим судом і доводи, наведені в апеляційній скарзі прокурора, у тому числі зміненій, а також апеляційній скарзі представника потерпілих, зіставив фактичні дані та дійшов обґрунтованого висновку, що досліджені місцевим судом відповідно до вимог ст. 94 КПК і покладені в основу вироку докази у їх сукупності, підтверджують винуватість  ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, призначене йому покарання відповідає вимогам статей 65, 70 КК, а рішення суду в частині вирішення цивільного позову, відповідає приписам ст. 22, 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), належним чином умотивувавши свої висновки. 
Щодо наявності складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК в діях ОСОБА_4 , суд зазначив, що хуліганство, це грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.
Події відбувалися в громадському (публічному) місці на вул. Грушевського у с. Русів, грубо порушували громадський порядок, супроводжувалися особливою зухвалістю, демонстративною зневагою до моральних норм, нецензурною лайкою, приниженнями і образами потерпілих та заподіянням останнім тілесних ушкоджень.
В судовому засіданні обвинувачений заявив, що жодної неприязні між ним і потерпілими не було. Інцидент через те, що потерпілі втрутились у його сварку з дружиною. З огляду на це, за відсутності даних про інші мотиви вчинення злочину, суд дійшов висновку, що обвинувачений діяв із мотивів явної неповаги до суспільства. Таким чином суд обґрунтовано зазначив, що наявність в діях обвинуваченого всіх елементів об`єктивної та суб`єктивної сторони ч. 1 ст. 296 КК відповідає фактам і обставинам справи. При цьому, колегія суддів зауважує, що окремих висновків про визнання ОСОБА_4 вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК, суд апеляційної інстанції в ухвалі не робив.
Також суд апеляційної інстанції перевірив доводи касаційних скарг прокурора та представника потерпілих щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. При цьому зазначив, що місцевий суд призначаючи ОСОБА_4 покарання, дотримався вимог ст. 65 КК, разом із характером та ступенем суспільної небезпечності вчинених кримінальних правопорушень, урахував особу обвинуваченого, який раніше не судимий, а також відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. 
При цьому, суд зауважив, що вид та розмір призначеного покарання не виходить за межі, встановлені законом, і враховує всі обставини справи, зокрема й тяжкість тілесних ушкоджень, спричинених потерпілим ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які були кваліфіковані як легкі тілесні ушкодження, що свідчить про те, що дії обвинуваченого, хоч і були зухвалими та хуліганськими, однак не призвели до тяжких наслідків.
Призначене покарання у виді 2 років обмеження волі відповідає вимогам статей 65, 70 КК, є достатнім та необхідним для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, обрана міра покарання відповідає тяжкості вчинених злочинів та особі винного. 
Твердження прокурора, висловлені ним в касаційній скарзі, про те, що судом апеляційної інстанції не надано оцінку доводам його апеляційної скарги є безпідставними. 
Вирок місцевого суду в апеляційному порядку також оскаржив представник потерпілих з підстав невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, просив його змінити та призначити ОСОБА_4 більш суворе покарання, а цивільні позови ОСОБА_6 і ОСОБА_5 в частині моральної шкоди задовольнити в повному обсязі. Апеляційний суд перевірив вказані доводи та навів в своїй ухвалі мотиви прийнятого рішення. Натомість прокурор у касаційній скарзі не конкретизує, які саме доводи апеляційної скарги представника потерпілих не були викладені та спростовані апеляційним судом, обмежившись загальним твердженням про невідповідність судового рішення в цій частині вимогам процесуального закону.
Зміст ухвали апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК. Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду, вмотивованість його висновків, прокурор у касаційній скарзі не навів.
З огляду на викладене й на те, що зі скарги та наданої до неї копій рішень судів першої та апеляційної інстанцій не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, у відкритті касаційного провадження слід відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Враховуючи викладене і керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 04 серпня 2025 року щодо засудженого ОСОБА_4 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

 
ОСОБА_1                                          ОСОБА_2                                ОСОБА_3