П О С Т А Н О В А   

 
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
15 жовтня 2025 року 
м. Київ 
справа № 5028/12/107/2011
провадження № 12-5звг25
Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючого судді Уркевича В. Ю.,
судді-доповідача Пількова К. М.,
суддів Банаська О. О., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Губської О. А., Дашутіна І. В., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кравченка С. І., Мазура М. В., Мартєва С. Ю., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ступак О. В., Ткача І. В., Шевцової Н. В.
за участю секретаря судового засідання Жураховської Т. О.,
учасники справи:
від Офісу Генерального прокурора - Василенко Н. В.,
від позивача - не з`явились,
від відповідача 1 - не з`явились,
від відповідача 2 -Ліщина І. Ю.,
від відповідача 3 - не з`явились,
від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - не з'явились,
від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні Федерації профспілкових організацій Чернігівської області - не з`явились,
розглянула в судовому засіданні заяву Федерації профспілкових організацій Чернігівської області 
про перегляд за виключними обставинами постанови Вищого господарського суду України від 19 лютого 2015 року у справі
за позовом заступника прокурора Чернігівської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України
до 
1. Виконавчого комітету Чернігівської міської ради, 
2. Федерації профспілкових організацій Чернігівської області, 
3. Підприємства «Навчально-методичний центр» Федерації профспілкових організацій Чернігівської області
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - Комунальне підприємство «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради 
та за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні Федерації профспілкових організацій Чернігівської області - Федерація професійних спілок України
про визнання незаконним рішення, недійсним свідоцтва про право власності, визнання права власності на нерухоме майно та витребування його з чужого незаконного володіння
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Вступ
1. Федерація профспілкових організацій Чернігівської області звернулася із заявою про перегляд за виключними обставинами постанови Вищого господарського суду України (далі - ВГСУ) від 19 лютого 2015 року у цій справі, в якій просить скасувати цю постанову та ухвалити нове рішення, яким відмовити заступнику прокурора Чернігівської області (далі - прокурор) у задоволенні позову.
2. Підставою для перегляду судових рішень у цій справі за виключними обставинами Федерація профспілкових організацій Чернігівської області зазначає рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) від 09 січня 2025 року у справі «Федерація профспілкових організацій Чернігівської області» проти України», яким установлено порушення Україною статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) під час вирішення українськими судами справи № 5028/12/107/2011.
3. Велика Палата Верховного Суду за результатами розгляду заяви Федерації профспілкових організацій Чернігівської області про перегляд судового рішення за виключними обставинами дійшла висновку про її задоволення у зв`язку з характером установлених ЄСПЛ порушень, допущених національними судами під час розгляду цієї справи.
Короткий зміст позовних вимог 
4. У жовтні 2011 року прокурор звернувся в інтересах держави в особі Фонду державного майна України (далі - ФДМУ) до Виконавчого комітету Чернігівської міської ради (далі також відповідач 1, Виконком), Федерації профспілкових організацій Чернігівської області (далі також відповідач 2, заявник) та Підприємства «Навчально-методичний центр» Федерації профспілкових організацій Чернігівської області (далі - відповідач 3, Підприємство), треті особи: Комунальне підприємство «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради (далі - 
КП «Чернігівське МБТІ»), Федерація професійних спілок України, з позовом, у якому просив: визнати незаконним рішення від 18 березня 2002 року Виконкому № 59 (далі - рішення від 18 березня 2002 року) в частині надання дозволу на оформлення свідоцтва про право власності раді Федерації профспілкових організацій Чернігівської області на будівлю, літера «А-7», загальною площею 3 502,3 кв.м за адресою: вул.  Шевченка, 105-А, у м. Чернігів (далі - будівля); визнати недійсним свідоцтво про право власності від 22 березня 2002 року, видане раді Федерації профспілкових організацій Чернігівської області на будівлю (далі - свідоцтво); визнати за державою в особі ФДМУ право власності на будівлю та витребувати її на користь ФДМУ із чужого незаконного володіння (з урахуванням уточнення прохальної частини позову).
5. Позов мотивовано незаконністю рішення, оскільки під час його прийняття не було враховано, що після розпаду СРСР та проголошення незалежності України з метою збереження майна загальносоюзних громадських організацій колишнього СРСР була Верховною Радою України прийнята постанова від 10 квітня 1992 року № 2268-XII, якою до визначення правонаступників загальносоюзних громадських організацій колишнього СРСР було тимчасово передано ФДМУ майно та фінансові ресурси розташованих на території України підприємств, установ та об`єктів, що перебували у віданні центральних органів цих організацій. Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року № 3943 -XII тимчасово, до законодавчого визначення суб`єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього СРСР, розташованого на території України, зазначене майно було визнано загальнодержавною власністю. 
6. Прокурор зазначив, що про належність спірного об`єкта до майна загальносоюзної громадської організації колишнього СРСР також свідчить Договір про закріплення прав володіння, користування та розпорядження профспілковим майном від 18 листопада 1990 року, укладений керівниками Загальної Конфедерації профспілок СРСР і Федерації незалежних профспілок України.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
7. Рішенням Виконавчого комітету Чернігівської міської ради народних депутатів від 03 листопада 1983 року № 677 дозволено обласній раді професійних спілок провести проєктно-вишукувальні роботи на площі 0,6 га на вул. Шевченка, 105-А для будівництва комплексу профкурсів.
8. Згідно з типовим договором підряду на капітальне будівництво від 27 січня 1986 року, укладеним між Відділом капітального будівництва Київської міськрадпрофспілки (замовник) та трестом «Чернігівпромбуд», підрядник приймає на себе будівництво приміщення профспілкових курсів у м. Чернігові відповідно до технічного проєкту, який затверджений Головним управлінням капітального будівництва Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 30 лютого 1985 року. Термін будівництва - III квартал 1986 року - IV квартал 1987 року. Вартість - 837 тис. крб. фінансування будівництва за рахунок замовника.
9. Відповідно до титулу розпочатого будівництва від 17 лютого 1986 року проєктно-кошторисна документація на будівництво спірного об`єкта була затверджена Головним управлінням капітального будівництва Всесоюзної центральної ради професійних спілок 30 квітня 1985 року.
10. Постановою Української республіканської ради профспілок, яка підпорядковувалась Всесоюзній центральній раді професійних спілок, від 31 березня 1986 року затверджено план фінансування капітальних вкладень з будівництва та проєктування профспілкових об`єктів на 1986 рік за рахунок коштів Української республіканської ради профспілок та за рахунок коштів місцевих профспілок.
11. Наказом Головного управління капітального будівництва Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 13 серпня 1986 року перезатверджено проєкт на будівництво профспілкових курсів у м. Чернігові на вул. Шевченка, 105-А з кошторисною вартістю будівництва 1 225,87 тис. крб., терміном 1986 - 1987 роки.
12. Начальник Головного управління капітального будівництва Всесоюзної центральної ради професійних спілок 08 грудня 1986 року на виконання цієї постанови затвердив показники цього будівництва за рахунок коштів Всесоюзної центральної ради професійних спілок, Відділу капітального будівництва Київської міськрадпрофспілки та місцевих профспілкових організацій.
13. Аналогічною постановою від 30 березня 1987 року затверджений план капітальних вкладень з будівництва профспілкових об`єктів на 1987 рік, який передбачав фінансування спірного об`єкта Управління капітального будівництва Укрпрофради у розмірі 842 тис. крб.
14. Переліком профспілкових об`єктів плану капітального будівництва на 1987 рік визначена сума капітальних вкладів у розмірі 830 тис. крб., у тому числі 430 тис. крб. - за рахунок Укрпрофради, 400 тис. крб. - обласної профспілки.
15. Відповідно до звіту Головного управління капітального будівництва Всесоюзної центральної ради професійних спілок за 1987 рік будівництво спірного об`єкта вчинене за рахунок коштів Укрпрофради та місцевих профспілок.
16. 30 грудня 1987 року державна приймальна комісія склала акт про приймання закінченого будівництвом об`єкта в експлуатацію, яким прийнято в експлуатацію об`єкт «Профкурси» на 150 слухачів у м. Чернігові на вул. Шевченка, 105-А.
17. Постановою Чернігівської обласної ради професійних спілок від 04 січня 1988 року затверджено акт державної комісії про прийняття в експлуатацію приміщення профспілкових курсів у м. Чернігові на вул. Шевченка, 105-А від 30 грудня 1987 року. Кошторисна вартість за затвердженою проєктно-кошторисною документацією склала 1 226,33 тис. крб., прийнятий в експлуатацію об`єкт вартістю 949,3 тис. крб.
18. З метою вирішення у цій справі питання щодо визначення часу спорудження спірного об`єкта, осіб, за рахунок яких відбулося створення цього майна, та джерел фінансування будівництва призначались судові будівельно-технічна і економічна експертизи.
19. Судовими експертами встановлено, що площа спірного об`єкта за актом прийняття в експлуатацію становить 3 375 кв.м; фактична внутрішня площа спірного об`єкта становить 3 502,3 кв.м Площа забудови спірного об`єкта згідно з інвентаризаційною справою на момент проведення експертизи становить 4 937,9 кв.м; будівництво спірного об`єкта розпочате у квітні 1986 року, а закінчене 30 грудня 1987 року; у цілому спірний об`єкт та інженерні комунікації на час проведення експертизи знаходяться в доброму стані; спірний об`єкт придатний до експлуатації, окремі приміщення потребують поточного ремонту для підтримання експлуатаційних якостей та більш сучасного дизайну; фінансування будівництва спірного об`єкта здійснювалось як за рахунок коштів Української республіканської ради профспілок, так і за рахунок коштів обласних профспілок; обсяг будівництва фінансувався за рахунок коштів Української республіканської ради профспілок та обласної ради профспілок, в т.ч. за роками: 1986 рік - 29,0 тис. крб. (проєктні роботи - кошти обласної спілки профспілок), 1986 рік: УРСПС - 100 тис. крб., ОСПС - 220 тис. крб., 1987 рік: УРСПС - 430 тис. крб., ОСПС - 400 тис. крб.
20. 06 жовтня 1990 року на І установчому з`їзді незалежних профспілок України прийнято Положення про Федерацію незалежних профспілок України, яким, зокрема, передбачено, що Рада Федерації незалежних профспілок України є правонаступником Укрпрофради, а основні фонди, майно, які належали Укрпрофраді і необхідні для виконання цілей та завдань Федерації незалежних профспілок України становлять її власність і охороняються законом (пункт 26 Положення про Федерацію незалежних профспілок України).
21. 18 листопада 1990 року між Всезагальною конфедерацією Профсоюзів СРСР та Федерацією незалежних профспілок України укладений Договір про закріплення прав володіння, користування та розпорядження профспілковим майном, відповідно до якого закріплено на праві власності за Федерацією незалежних профспілок України майно згідно з додатком, зокрема і спірний об`єкт.
22. Одним із засновників та членів Федерації незалежних професійних спілок України була Чернігівська обласна рада профспілок.
23. 11 грудня 1990 року створена Федерація профспілкових організацій Чернігівської області, яка стала правонаступником Чернігівської обласної ради профспілок.
24. 14 лютого 2002 року голова ради Федерації профспілкових організацій Чернігівської області звернувся до Чернігівського БТІ з проханням провести інвентаризацію будівлі Учбово-методичного центру за адресою: м. Чернігів, вул. Шевченка, 105-А і оформити свідоцтво на право власності.
25. Рішенням Виконкому від 18 березня 2002 року доручено Чернігівському МБТІ оформити свідоцтво про право власності стосовно спірного об`єкта на раду Федерації.
26. На підставі зазначеного вище рішення Виконком 22 березня 2002 року видав раді Федерації профспілкових організацій Чернігівської області свідоцтво про право власності на спірний об`єкт.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
27. 26 грудня 2011 року Господарський суд Чернігівської області прийняв рішення, яким позовні вимоги до Виконкому задовольнив повністю, визнав незаконним рішення від 18 березня 2002 року в частині надання дозволу на оформлення свідоцтва про право власності раді Федерації профспілкових організацій Чернігівської області на будівлю, припинив провадження у справі в частині позовних щодо визнання недійсним свідоцтва, виданого раді Федерації профспілкових організацій Чернігівської області на будівлю, задовольнив повністю позовні вимоги щодо визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння, визнав за державою в особі ФДМУ право власності на будівлю, витребував із чужого незаконного володіння відповідача 2 та передав ФДМУ будівлю, стягнув судові витрати, відмовив у задоволенні позовних вимог до Підприємства.
28. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що власником будівлі є держава в особі органу, уповноваженого управляти державним майном - ФДМУ, який Федерації професійних спілок України як особі, яка передала майно відповідачу 3, не передавав право на його відчуження, внаслідок чого майно вибуло з володіння держави поза її волею.
29. Суд першої інстанції зауважив, що не було додано доказів надання Виконкомом документів, перелік яких визначений у пункті 6.1 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно та які необхідні для прийняття рішення щодо видачі свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомості.
30. Місцевий господарський суд дійшов висновку, що прокурор не пропустив позовну давність, оскільки її перебіг розпочався за наслідками проведення перевірки за вказівкою Генеральної прокуратури України з червня 2011 року. 
31. У частині вимог про визнання недійсним свідоцтва суд припинив провадження у справі, оскільки це свідоцтво не є актом державного чи іншого органу в розумінні статті 12 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) (в чинній на час прийняття рішення редакції), який може бути оскаржений до господарського суду, тому спір про визнання його недійсним не підлягає розгляду в господарських судах.
32. Суд відмовив у задоволенні заявлених позовних вимог до Підприємства, встановивши, що останнє не є власником, а лише орендарем нежитлової будівлі.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
33. Постановою від 03 червня 2014 року Київський апеляційний господарський суд задовольнив частково апеляційну скаргу відповідача 2, скасував рішення Господарського суду Чернігівської області від 26 грудня 2011 року, прийняв нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог повністю.
34. Суд апеляційної інстанції, вказавши на те, що відповідач 2 є правонаступником Чернігівської обласної ради профспілок, а будівництво спірного об`єкта здійснювалося за рахунок Української республіканської ради профспілок та обласної ради профспілок, натомість ні прокурор, ні позивач не надали суду жодного доказу на підтвердження того, що фінансування будівництва спірної будівлі було здійснено за рахунок державних коштів, дійшов висновку про те, що право власності відповідача 2 на будівлю виникло на законних підставах.
35. Апеляційний господарський суд не погодився з висновками суду першої інстанції про те, що свідоцтво не є правовстановлюючим документом, тому не містить ознак акта органу місцевого самоврядування та не може бути оскаржене до суду, зазначивши, що воно є офіційним документом, який породжує певні правові наслідки, тобто є правовстановлюючим документом та може бути предметом спору у господарських судах.
36. З урахуванням наведених вище висновків, суд апеляційної інстанції виснував, що свідоцтво видане на основі рішення, підстави для скасування якого відсутні, тому й немає підстав для визнання свідоцтва незаконним і його скасування.
Короткий зміст постанови суду касаційної інстанції
37. Постановою від 29 липня 2014 року ВГСУ касаційну скаргу заступника прокурора м. Києва задовольнив частково, постанову Київського апеляційного господарського суду від 03 червня 2014 року скасував, справу направив на новий розгляд до Київського апеляційного господарського суду.
38. ВГСУ зазначив, що висновки суду апеляційної інстанції про правомірність набуття відповідачем 2 будівлі у власність є передчасними, оскільки суд достеменно не з`ясував правовий режим спірного майна, за ким воно було закріплено та на якому титулі на час завершення будівництва; яка була подальша доля цього майна, враховуючи реорганізацію профспілкових організацій СРСР та утворення Федерації незалежних профспілок України.
39. Також ВГСУ вказав, що положення Постанови Верховного Ради України від 04 березня 1992 року № 2164-ХІІ поширюються на спірне майно, оскільки передача його у відання профспілковим організаціям, яка була здійснена органом державної влади колишнього СРСР як уповноваженим органом на розпорядження державною власністю, не мала наслідком зміну форми власності переданого майна.
40. На думку колегії суддів ВГСУ, суди не дослідили, чи мала право Всезагальна конфедерація Профсоюзів СРСР змінювати правовий режим майна, що перебувало у її власності та передавати його у власність; чим такі права були передбачені і якими нормативно-правовими актами врегульовані, а також суд апеляційної інстанції достеменно не з`ясував, до якої форми власності належить спірне майно.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції за результатом нового розгляду 
41. Постановою від 10 листопада 2014 року Київський апеляційний господарський суд апеляційну скаргу відповідача 2 задовольнив частково, рішення Господарського суду Чернігівської області від 26 грудня 2011 року скасував, прийняв нове рішення, яким відмовив у задоволенні позовних вимог повністю.
42. Суд апеляційної інстанції вказав, що спірна будівля була збудована як об`єкт профспілок за рахунок коштів Української республіканської ради профспілок та обласної ради профспілок, замовником будівництва виступив відділ капітального будівництва Київської міської ради профспілок, ця будівля була передана на баланс Чернігівській обласній раді профспілки, у зв`язку із чим дійшов висновку, що на підставі створення нового майна шляхом його будівництва за власні кошти профспілки стали власником спірної будівлі, що не суперечило Конституції СРСР, Конституції УРСР 1978 року, Основам цивільного законодавства СРСР та союзних республік, Цивільному кодексу УРСР (далі - ЦК УРСР).
43. Суд дійшов висновку, що право власності за профспілками було зафіксовано у статті 24 Основ цивільного законодавства СРСР та союзних республік, прийнятих 08 грудня 1961 року, а також у статті 97 ЦК УРСР, уведеного в дію з 01 січня 1964 року.
44. З огляду на наведене апеляційний господарський суд не встановив належність будівлі на праві власності державі. Отже, рішення Виконкому в частині надання дозволу на оформлення свідоцтва про право власності раді Федерації профспілкових організацій Чернігівської області жодним чином не зачіпає інтересів та прав держави в особі ФДМУ.
45. Суд апеляційної інстанції виснував, що на час набуття чинності Законом України від 10 вересня 1991 року № 1540-XII «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, що розташовані на території України» (далі - Закон № 1540-XII) Федерація незалежних профспілок України як правонаступник Української республіканської ради профспілок та її майно не були об`єктами союзного підпорядкування, тому не могли стати державною власністю.
46. З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що свідоцтво про право власності є законним та немає підстав для визнання його недійсним.
47. Оскільки спірне майно не є державною власністю, то й немає підстав для застосування статей 387, 392 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Короткий зміст постанови суду касаційної інстанції за результатом нового розгляду
48. Постановою від 19 лютого 2015 року ВГСУ частково задовольнив касаційні скарги заступника прокурора м. Києва і першого заступника прокурора Чернігівської області, скасував постанову Київського апеляційного господарського суду від 10 листопада 2014 року та залишив без змін рішення Господарського суду Чернігівської області від 26 грудня 2011 року в частині задоволення позовних вимог про визнання за державою в особі ФДМУ права власності на будівлю та про визнання незаконним рішення Виконкому від 18 березня 2002 року в частині надання дозволу на оформлення свідоцтва про право власності раді Федерацій профспілкових організацій Чернігівської області. Скасував постанову Київського апеляційного господарського суду від 10 листопада 2014 року та рішення Господарського суду Чернігівської області від 26 грудня 2011 року в частині вимог про визнання недійсним свідоцтва, виданого раді Федерацій профспілкових організацій Чернігівської областіна будівлю, прийняв у цій частині нове рішення, яким позовну вимогу задовольнив, визнав недійсним свідоцтво про право власності від 22 березня 2002 року на будівлю. У частині відмови у задоволенні позовної вимоги про витребування на користь ФДМУ із чужого незаконного володіння будівлі постанову Київського апеляційного господарського суду від 10 листопада 2014 року залишив без змін. Розподілив судові витрати.
49. Суд касаційної інстанції виснував про належність спірного майна до державної форми власності, аргументуючи свою позицію посиланням на Закон № 1540-XII, яким визначалося, що майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об`єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України, є державною власністю України, а Федерація професійних спілок України не визначається законодавством єдиною можливою всеукраїнською профспілкою, як і не визначається єдиною можливою територіальною профспілкою у Чернігівській області Федерація профспілкових організацій Чернігівської області, що унеможливлює оцінку судом останньої як установленого законодавством правонаступника обласної ради професійних спілок Чернігівської області.
50. З огляду на наведене ВГСУ виснував про обґрунтованість заявлених позовних вимог про визнання за державою в особі ФДМУ права власності на спірне майно, визнання незаконним рішення Виконкому від 18 березня 2002 року в частині надання дозволу на оформлення свідоцтва про право власності та про визнання недійсним свідоцтва. У частині вимог про витребування майна колегія суддів ВГСУ вказала на відсутність у ФДМУ повноважень щодо володіння та користування спірним об`єктом, а також на недоведеність неправомірності користування відповідачем 3 спірним об`єктом, тому в цій частині в позові відмовила. 
51. Відмовляючи в застосуванні позовної давності, суд касаційної інстанції вказав, що право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності в особи титулу власника, а крім того, відповідно до положень статті 83 ЦК УРСР та пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України, чинної на час розгляду спору, позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.
Короткий зміст рішення ЄСПЛ
52. 09 січня 2025 року ЄСПЛ прийняв рішення в справі «Федерація профспілкових організацій Чернігівської області проти України» (CASE OF FEDERATION OF TRADE UNIONS OF CHERNIHIV REGION v. UKRAINE, далі також рішення ЄСПЛ) за заявою 
№ 40633/15, яким констатував порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а питання про застосування статті 41 Конвенції визнав не готовим до вирішення, тому відклав розгляд цього питання у цілому, закликав Уряд і відповідача 2 упродовж трьох місяців надати свої письмові зауваження з цього питання та, зокрема, повідомити Суд про будь-яку угоду, якої вони можуть досягти; відклав подальший розгляд цього питання та делегував Голові комітету повноваження вирішити його за необхідності.
53. У рішенні ЄСПЛ нагадав, що загальні принципи щодо втручання у мирне володіння майном він наводив у рішенні від 16 лютого 2017 року «Кривецький проти України» (заява № 43768/07, пункт 42) та вказав, що суд повинен оцінити, чи було втручання законним, чи відповідало суспільним інтересам і чи переслідувало законну мету за допомогою засобів, розумно пропорційних меті, яку прагнули досягти.
54. ЄСПЛ зазначив, що ця справа фактично та юридично схожа на справу «Фонд «Батьківська турбота» проти України», тому вважав такими, що стосуються і цієї справи власні висновки, викладені у вказаній справі, стосовно законності втручання. 
55. Суд також погодився з організацією-заявницею, що судова практика Верховного Суду за період 2018 - 2020 років жодним чином не стосується цієї справи, оскільки її розгляд здійснювався за багато років до цього. Суд також звернув увагу на те, що навіть якщо поточну національну практику можна вважати усталеною та послідовною, досі не було прийнято спеціального закону щодо статусу майна колишніх радянських профспілок, хоч Конституція України вимагала, щоб «правовий режим власності... визначався виключно законом» (стаття 92). 
56. Стосовно суспільного інтересу Суд зазначив, що Уряд навів досить загальне твердження про необхідність відновлення прав держави щодо майна колишніх радянських організацій. У рішенні Суд вказав, що хоча й розуміє, що майно могло бути важливим для соціального та економічного життя суспільства, однак у цій справі заявник використовував будівлю для своєї безпосередньої статутної діяльності, яка, безсумнівно, також служить інтересам суспільства, а Уряд не продемонстрував, як держава після відновлення права користування будівлею мала намір використовувати її. Суд зауважив, що будівля за постановою ВГСУ 2015 року була залишена у користуванні організації-заявника саме у зв`язку з її діяльністю, яка служила інтересам суспільства.
57. У цьому контексті ЄСПЛ також указав, що держава знала або повинна була знати про реєстрацію права власності заявником не пізніше 2002 року, однак не реагувала протягом дев`яти років з того часу, у зв`язку із чим не зрозуміло, чому, якщо існувала нагальна потреба, держава чекала протягом такого тривалого періоду, що у сукупності викликає сумнів щодо існування суспільного інтересу в позбавленні заявника майна у цій справі.
58. Стосовно пропорційності втручання ЄСПЛ указав, що, на відміну від справи «Фонд «Батьківська турбота» проти України», в якій заявник - благодійний фонд, що придбав майно у профспілки, заявник у цій справі сам є профспілкою, тому, на думку Уряду, організація-заявник не могла стверджувати, що законно володіє будівлею, оскільки вона мала знати, що будівля належить державі. Проте ЄСПЛ вказав, що заявник вважав себе законним власником майна на підставі договору 1990 року і того факту, що статут Федерації, який був належним чином зареєстрований органами державної влади, містив положення, що вона є правонаступником колишньої радянської обласної ради профспілок. Крім того в національній практиці існувала помітна непослідовність щодо статусу власності радянських профспілок, яка випливала з відсутності чіткого законодавчого регулювання.
59. Суд також узяв до уваги, що заявник десятиліттями використовував будівлю для здійснення своєї статутної діяльності, у 2002 році отримав документи на право власності на будівлю і жодного разу з 1990 по 2002 роки або під час процедури реєстрації органи державної влади не виявляли жодних можливих проблем щодо статусу будівлі, у зв`язку із чим немає підстав вважати, що заявник не був добросовісним власником. У цьому контексті ЄСПЛ вкотре наголосив, що допущені органами державної влади неточності або помилки повинні служити на користь постраждалих осіб, особливо якщо не йдеться про інші конфліктуючі індивідуальні інтереси, а ризик будь-якої помилки органу державної влади має покладатися на саму державу, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи.
60. Суд також зауважив, що своєю постановою від 19 лютого 2015 року в цій справі ВГСУ визнав недійсним право власності заявника на будівлю, але не витребував її з володіння організації у зв`язку з характером її статутної діяльності. Уряд посилався на цей факт як на доказ відсутності надмірного тягаря, покладеного на організацію-заявницю у цій справі. Суд зауважив, що подібна ситуація була в рішенні у справі «Фонд «Батьківська турбота» проти України», в якій заявник міг продовжувати використовувати майно навіть після визнання недійсним договору купівлі-продажу та права власності на нього, однак Суд встановив порушення у цій справі, оскільки він не був переконаний, що визнання недійсним права власності заявника було єдиним можливим варіантом для держави відновити свої права на будівлю. У цій справі Суд не вбачав підстав відходити від зазначеного висновку, а також Суду не було надано пояснення щодо правового режиму, яким регулювалося подальше використання організацією-заявницею відповідної будівлі протягом того часу, і які гарантії такий режим міг надати організації-заявниці, якщо такі існували. У будь-якому випадку ЄСПЛ виснував, що після визнання недійсним права власності заявник більше не міг користуватися тим самим набором прав, які він мав раніше як зареєстрований власник будівлі, у зв`язку із чим також взяв до уваги аргумент організації-заявниці, що вона не зможе скористатися будь-якими схемами відшкодування за повністю знищену внаслідок ракетної атаки 17 квітня 2024 року будівлю.
Короткий зміст вимог та доводів заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами 
61. 10 лютого 2025 року заявник звернувся до Великої Палати Верховного Суду із заявою про перегляд за виключними обставинами постанови ВГСУ від 19 лютого 2015 року в цій справі, в якій просить скасувати зазначену постанову та ухвалити нове рішення, яким відмовити заступнику прокурора Чернігівської області у задоволенні позову.
62. Підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з виключними обставинами заявник визначив пункт 2 частини третьої статті 320 ГПК України, а саме встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні цієї справи судом. 
63. Обґрунтовуючи наявність згаданої підстави для перегляду судового рішення, заявник посилається на ухвалене 09 січня 2025 року рішення ЄСПЛ у справі «Федерація профспілкових організацій Чернігівської області проти України» за заявою № 40633/15, яким встановлено порушення Україною статті 1 Першого протоколу до Конвенції під час вирішення українськими судами справи № 5028/12/107/2011.
64. Заявник зазначає, що відновлення його попереднього юридичного стану (restitutio in integrum) як стягувача в розумінні статті 10 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV (далі - Закон № 3477-IV) із врахуванням Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам від 19 січня 2000 року № R(2000)2 «Щодо повторного розгляду або поновлення провадження у певних справах на національному рівні після ухвалення рішень Європейським судом з прав людини» (далі - Рекомендація) вимагає скасування постанови ВГСУ від 19 лютого 2015 року в цій справі та прийняття нового рішення про відмову заступнику прокурора Чернігівської області у задоволенні позову.
Рух справи в суді касаційної інстанції
65. Ухвалою від 17 лютого 2025 року суддя Великої Палати Верховного Суду відкрив провадження за виключними обставинами у цій справі та призначив заяву до розгляду на 16 квітня 2025 року; витребував з Господарського суду Чернігівської області матеріали справи, а із Секретаріату Уповноваженого у справах ЄСПЛ - копію рішення ЄСПЛ з його автентичним перекладом українською мовою.
66. 24 лютого 2025 року з Господарського суду Чернігівської області надійшли матеріали справи.
67. 05 березня 2025 року від Уповноваженого у справах ЄСПЛ надійшла копія рішення ЄСПЛ з його автентичним перекладом українською мовою.
68. 10 квітня 2025 року до Великої Палати Верховного Суду надійшли додаткові пояснення, в яких представник відповідача 2 повідомив, що 01 квітня 2025 року Уряд України подав до ЄСПЛ заяву про відстрочення терміну на подання його коментарів щодо призначення справедливої сатисфакції відповідно до статті 41 Конвенції, пославшись на розгляд цієї заяви, а 03 квітня 2025 року ЄСПЛ задовольнив заяву та надав відстрочку Уряду України на подання коментарів до 23 травня 2025 року. 
69. У цих поясненнях заявник також повідомив про подання 09 квітня 2025 року до ЄСПЛ своєї позиції щодо справедливої сатисфакції, згідно з якою він просить 1 171 753,81 євро матеріальних збитків на підставі розрахунку ринкової вартості будівлі.
70. 04 квітня від Виконкому та 15 квітня 2025 року від ФДМУ надійшли заяви про розгляд справи за відсутності їх представників.
71. Ухвалою від 16 квітня 2025 року Велика Палата Верховного Суду повідомила учасників справи, що розгляд заяви відбудеться 18 червня 2025 року, та звернулась до Секретаріату Уповноваженого у справах ЄСПЛ щодо повідомлення суду інформації про стан вирішення ЄСПЛ питання застосування статті 41 Конвенції у справі «Федерація профспілкових організацій Чернігівської області проти України», а також інформації стосовно домовленостей між Урядом і заявником з приводу відшкодування матеріальної шкоди.
72. Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 18 червня 2025 року повідомила учасників справи, що судове засідання з розгляду заяви відбудеться 03 вересня 2025 року.
73. 23 червня та 03 вересня 2025 року від представника заявника надійшли заяви про розгляд по суті заяви про перегляд постанови ВГСУ від 10 лютого 2015 року за виключними обставинами, в яких він також повідомив про відсутність жодних переговорів щодо дружнього врегулювання питання сплати справедливої сатисфакції та про повторне перенесення ЄСПЛ строку Уряду України на подання його позиції щодо справедливої сатисфакції за клопотаннями Секретаріату Уповноваженого у справах ЄСПЛ спочатку до 01 вересня, а потім до 15 жовтня 2025 року.
74. 23 червня 2025 року від Виконкому надійшла заява про розгляд справи без участі його представника.
75. Ухвалою від 03 вересня 2025 року Велика Палата Верховного Суду повідомила учасників справи, що судове засідання з розгляду заяви відбудеться 15 жовтня 2025 року.
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
76. Велика Палата Верховного Суду заслухала суддю-доповідача, оцінила доводи заявника, дослідила матеріали заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами та матеріали справи, а також зміст рішення ЄСПЛ і дійшла висновку, що заява про перегляд судового рішення за виключними обставинами підлягає задоволенню з таких міркувань.
Щодо підстав перегляду судового рішення за виключними обставинами
77. Відповідно до частини першої статті 320 ГПК України рішення, постанови та ухвали господарського суду, Вищого суду з питань інтелектуальної власності, якими закінчено розгляд справи, а також ухвали у справах про банкрутство (неплатоспроможність), які підлягають оскарженню у випадках, передбачених Кодексом України з процедур банкрутства, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.
78. Згідно з пунктом 2 частини третьої цієї статті підставою для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом.
79. За статтею 8 Основного Закону Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.
80. Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
81. У статті 55 Конституції України зазначено, що кожен має право після використання всіх національних засобів юридичного захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна.
82. Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна ратифікувала Конвенцію, взявши на себе зобов`язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції (стаття 1 Конвенції). Для України вона набрала чинності 11 вересня 1997 року і є частиною національного законодавства.
83. Для забезпечення дотримання Високими Договірними Сторонами їхніх зобов`язань за Конвенцією та протоколами до неї було створено ЄСПЛ, що передбачено статтею 19 Конвенції.
84. У статті 32 Конвенції зазначено, що юрисдикція ЄСПЛ поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї, подані йому на розгляд відповідно до статей 33, 34, 46 і 47.
85. За статтею 41 Конвенції, якщо Суд визнає факт порушення Конвенції або протоколів до неї і якщо внутрішнє право відповідної Високої Договірної Сторони передбачає лише часткове відшкодування, Суд, у разі необхідності, надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію.
86. Високі Договірні Сторони зобов`язуються виконувати остаточні рішення ЄСПЛ у будь-яких справах, у яких вони є сторонами, що закріплено у частині першій статті 46 Конвенції. Остаточне рішення Суду передається Комітетові Міністрів Ради Європи, який здійснює нагляд за його виконанням.
87. Отже, ЄСПЛ є міжнародною установою, юрисдикція якої визнана Україною. ЄСПЛ наділений повноваженнями встановлювати порушення Україною міжнародних зобов`язань при розгляді справ судом у розумінні пункту 2 частини третьої статті 320 ГПК України.
88. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 321 ГПК України заяву про перегляд судового рішення за виключними обставинами може бути подано особою, стосовно якої постановлено рішення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, не пізніше тридцяти днів з дня, коли така особа дізналася або могла дізнатися про набуття цим рішенням статусу остаточного.
89. При зверненні із заявою про перегляд за виключними обставинами постанови ВГСУ від 19 лютого 2015 року у справі № 5028/12/107/2011 відповідач 2 посилався на рішення ЄСПЛ, яке набуло статусу остаточного 09 січня 2025 року у справі «Федерація профспілкових організацій Чернігівської області» проти України», як на підставу перегляду судового рішення, ухваленого судом України при розгляді зазначеної справи, і розгляд такої заяви належить до компетенції Великої Палати Верховного Суду відповідно до частини п`ятої статті 321 ГПК України.
Щодо порядку виконання рішення ЄСПЛ та підстав повторного розгляду справи
90. Реалізація гарантій України кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, прав і свобод, визначених у розділі І Конвенції, відбувається шляхом застосування українськими судами під час розгляду справ практики ЄСПЛ як джерела права, що передбачено положеннями статті 17 Закону № 3477-IV, а також закріплено у відповідних процесуальних законах, зокрема в частині четвертій статті 11 ГПК України.
91. На підставі статті 46 Конвенції та статті 2 Закону № 3477-IV Україна зобов`язана виконувати остаточне рішення ЄСПЛ у будь-якій справі, у якій вона є стороною.
92. Як зазначив ЄСПЛ у рішенні від 13 липня 2000 року у справі «Скоццарі та Джюнта проти Італії» (Scozzari and Giunta v. Іtaly, заяви № 39221/98 і № 41963/98, параграф 249), під обов`язком Високих Договірних Сторін виконувати остаточні рішення ЄСПЛ у будь-якій справі, в якій вони є сторонами, розуміється, що рішення, відповідно до якого ЄСПЛ визнав порушення, покладає на державу-відповідача обов`язок не лише здійснити на користь заявника виплати, присуджені як справедлива сатисфакція, але також і здійснити під контролем Комітету Міністрів загальні і, якщо це доречно, індивідуальні заходи, здійснення яких є необхідним у рамках внутрішньої правової системи, аби покласти край виявленому порушенню та виправити негативні наслідки такого порушення. Більше того, перебуваючи під контролем Комітету Міністрів, держава-відповідач є вільною у виборі засобів, якими вона виконуватиме свої зобов`язання за статтею 46 Конвенції, за умови, що такі засоби не суперечитимуть висновкам, які містяться у рішенні ЄСПЛ.
93. Порядок виконання рішення ЄСПЛ, яке набуло статусу остаточного, визначається, зокрема, Законом № 3477-IV. 
94. Цей Закон є спеціальним та регулює відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконувати рішення ЄСПЛ та необхідністю впроваджувати в українське судочинство європейські стандарти прав людини. 
95. За абзацом дев`ятим частини першої статті 1 Закону № 3477-ІV виконання рішення Суду включає в себе: а) виплату стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру.
96. Згідно зі статтею 10 Закону № 3477-IV з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції і протоколів до неї (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні Суду.
97. Цією ж нормою права передбачено, що відновлення попереднього юридичного стану заявника здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом.
98. Відповідно до Рекомендації повторний розгляд справи, включаючи поновлення провадження, рекомендовано застосовувати, особливо:
- коли потерпіла сторона і далі зазнає негативних наслідків від рішення, ухваленого на національному рівні, - наслідків, щодо яких справедлива сатисфакція не була адекватним засобом захисту і які не можна виправити інакше ніж через повторний розгляд або поновлення провадження;
- коли рішення Суду спонукає до висновку, що оскаржене рішення національного суду суперечить Конвенції по суті, або в основі визнаного порушення лежали суттєві процедурні помилки чи недоліки, які ставлять під серйозний сумнів результат оскарженого провадження на національному рівні.
99. З урахуванням наведеного вище Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що справа підлягає повторному розгляду у зв`язку з установленням міжнародною установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом лише за наявності таких умов:
1) судові рішення національних судів України є такими, якими закінчено розгляд справи або які унеможливлювали судовий розгляд;
2) ці рішення національних судів України набрали законної сили;
3) наявність рішення міжнародної установи, юрисдикція якої визнана Україною (такими є рішення ЄСПЛ);
4) у такому рішенні міжнародної установи (рішенні ЄСПЛ) констатовано порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом;
5) у такому рішенні міжнародної установи (рішенні ЄСПЛ) зазначено про порушення національними судами при розгляді справи гарантованих Конвенцією прав заявника, тобто порушення норм права до ухвалення чи при ухваленні рішення, яким було вирішено спір по суті чи закрито провадження у справі, залишено заяву без розгляду або відмовлено у відкритті провадження, а саме у суді першої, апеляційної та за наявності касаційної інстанцій, чи при здійсненні контролю за виконанням судових рішень;
6) у такому рішенні міжнародної установи (рішенні ЄСПЛ) має бути зазначено чи з його змісту можна зробити висновок про необхідність вжиття додаткових заходів індивідуального характеру для відновлення попереднього юридичного стану заявника;
7) таке відновлення попереднього юридичного стану заявника можливе шляхом повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі.
100. Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 та 28 березня 2018 року у справах № 2-3435/11 (провадження № 14-12звц18) та № 2-428/11 (провадження № 14-46звц18), від 17 квітня 2018 року у справі № 235/2573/13-ц (провадження № 14-3звц18), від 02 липня 2019 у справі №  48/340 (провадження № 12-14звг19), від 25 лютого 2020 року у справі № 18/266 (провадження № 12-186звг19).
101. У рішенні ЄСПЛ може бути прямо вказано на необхідність вжиття державою додаткових заходів індивідуального характеру. З самого рішення ЄСПЛ також можна зробити висновок про необхідність відновлення попереднього юридичного стану, який особа мала до порушення Конвенції настільки, наскільки це можливо, шляхом повторного розгляду її справи судом, включаючи відновлення провадження у відповідній справі.
102. Якщо інше не вказано у рішенні ЄСПЛ, повторний розгляд справи судом можливий, якщо у рішенні ЄСПЛ, ухваленому на користь заявника, визнано порушення Україною зобов`язань за Конвенцією при вирішенні судом на національному рівні тієї справи, у якій ухвалене судове рішення, про перегляд якого просить цей заявник.
103. Отже, не може застосовуватися як захід індивідуального характеру на виконання рішення ЄСПЛ перегляд судових рішень у зв`язку з виключними обставинами за пунктом 3 частини третьої статті 320 ГПК України у випадках, якщо встановлені ЄСПЛ порушення Україною міжнародних зобов`язань: 
1) мають бути усунуті лише шляхом вжиття заходів загального характеру; 
2) не торкаються особи, яка подала заяву про перегляд судових рішень; 
3) не стосуються справи, про перегляд судового рішення в якій подана заява; 
4) мають відношення лише до тривалості розгляду певної справи чи тривалості невиконання ухвалених у ній судових рішень (аналогічні висновки Велика Палата Верховного Суду зробила у пункті 81 постанови від 20 березня 2018 року у справі 
№ 2-3646/11, пункті 76 постанови від 20 березня 2018 року у справі № 2-3862/11, пункті 85 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 2-428/11, пункті 46 постанови від 29 березня 2018 року у справі № 2-2119/12).
104. Велика Палата Верховного Суду вважає, що оскільки у справі № 5028/12/107/2011 перелічених випадків немає, то немає фактичних та юридичних передумов, які б унеможливлювали застосування такого додаткового заходу індивідуального характеру на виконання рішення ЄСПЛ, як повторний розгляд справи.
105. Дійшовши такого висновку, Велика Палата Верховного Суду також ураховує, що заявник і на сьогодні зазнає негативних наслідків від судових рішень, прийнятих у справі № 5028/12/107/2011, про що детально буде зазначено в наступному розділі цієї постанови.
106. Наведені обставини в розумінні Рекомендації є передумовою для повторного розгляду справи як найбільш ефективного (якщо й не єдиного) засобу для відновлення попереднього юридичного стану, який сторона мала до порушення Конвенції (restitutio in integrum).
Щодо розгляду заяви про перегляд за виключними обставинами постанови ВГСУ від 19  лютого 2015 року у справі № 5028/12/107/2011 по суті 
107. Частинами першою, другою статті 325 ГПК України передбачено, що заяву про перегляд судового рішення за виключними обставинами розглядає суд у судовому засіданні протягом тридцяти днів із дня відкриття провадження за виключними обставинами. Справу розглядає суд за правилами, установленими цим Кодексом для провадження, у суді тієї інстанції, яка здійснює перегляд.
108. У попередньому розділі цієї постанови Велика Палата Верховного Суду констатувала, що в цій справі на виконання рішення ЄСПЛнеобхідно вжити такий додатковий захід індивідуального характеру, як повторний розгляд. З урахуванням приписів частин першої, другої статті 325 ГПК України такий розгляд повинен відбутися за правилами, що діють для касаційного провадження.
109. Згідно із частинами першою та другою статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права і не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
110. Повторний розгляд справи як засіб досягнення restitutio in integrum передбачає відновлення національного провадження, в ході якого Велика Палата Верховного Суду повинна визначитись із тим, яке судове рішення слід ухвалити за наслідками розгляду заяви про перегляд справи за виключними обставинами: скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи його змінити (пункт 2 частини третьої статті 325 ГПК України) або скасувати судове рішення повністю або частково і передати справу на новий розгляд до суду першої чи апеляційної інстанції (абзац другий пункту 3 частини третьої статті 325 ГПК України).
111. Вирішуючи в межах процедури перегляду судових рішень за виключними обставинами та в ході повторного розгляду справи № 5028/12/107/2011 спір по суті, Велика Палата Верховного Суду зазначає таке. 
112. Постановою ВГСУ від 19 лютого 2015 року, яка переглядається за виключними обставинами у цій справі, касаційні скарги прокурорів задоволено частково, скасовано постанову Київського апеляційного господарського суду від 10 листопада 2014 року та залишено без змін рішення Господарського суду Чернігівської області від 26 грудня 2011 року в частині задоволення позовних вимог про визнання за державою в особі ФДМУ права власності на будівлю та про визнання незаконним рішення Виконкому від 18 березня 2002 року в частині надання дозволу на оформлення свідоцтва про право власності раді Федерацій профспілкових організацій Чернігівської області. 
Крім того, скасовано постанову Київського апеляційного господарського суду від 10 листопада 2014 року та рішення Господарського суду Чернігівської області від 26 грудня 2011 року в частині вимог про визнання недійсним свідоцтва, виданого раді Федерацій профспілкових організацій Чернігівської області на будівлю, та ухвалено в цій частині нове рішення, яким цю позовну вимогу задоволено й визнано недійсним свідоцтво про право власності від 22 березня 2002 року на будівлю. 
У частині відмови в задоволенні позовної вимоги про витребування на користь ФДМУ із чужого незаконного володіння будівлі постанову Київського апеляційного господарського суду від 10 листопада 2014 року залишено без змін.
113. Наслідком прийняття ВГСУ постанови від 19 лютого 2015 року стало позбавлення Федерації профспілкових організацій Чернігівської області права власності на спірне нерухоме майно.Основним мотивом постанови суду касаційної інстанції стала належність спірного майна до державної форми власності.
114. Утім такий підхід суду касаційної інстанції до вирішення спору в цій справі не враховує того факту, що заявник десятиліттями використовував будівлю для здійснення своєї статутної діяльності, у 2002 році отримав документи на право власності на будівлю, і жодного разу з 1990 до 2002 року або під час процедури реєстрації органи державної влади не виявляли жодних питань щодо статусу будівлі, у зв`язку із чим Федерація профспілкових організацій Чернігівської області, право власності якої на спірне майно припинено внаслідок прийнятих у цій справі рішень, є добросовісним набувачем нерухомого майна, а отже, суди мали оцінити законність і пропорційність втручання держави у право відповідача на мирне володіння будівлею і співвідношення такого втручання із суспільними інтересами.
115. У своєму рішенні від 09 січня 2025 року у справі «Федерація профспілкових організацій Чернігівської області проти України» ЄСПЛ установив порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зауваживши, що:
1) втручання у право власності заявника не відповідає критерію законності;
2) існування суспільного інтересу в позбавленні організації-заявниці її майна у цій справі викликає серйозні сумніви в Суду;
3) організація-заявниця є добросовісним власником, ризик будь-якої помилки органу державної влади має покладатися на саму державу, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, після визнання недійсним її права власності організація-заявниця більше не могла користуватися тим самим набором прав, які вона мала раніше як зареєстрований власник будівлі.
116. Велика Палата Верховного Суду враховує, що в цій справі спірне нерухоме майно не було витребувано з володіння заявника, проте з огляду на визнання за державою права власності на це майно заявник, очевидно, більше не міг користуватися тим самим набором прав, які він мав раніше як зареєстрований власник будівлі.
117. Суд нагадує, що у статті 1 Першого протоколу передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. 
118. Відповідність втручання у право власності слід оцінювати за такими критеріями, в сукупності: 1) законність вручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) справедлива рівновага між інтересами захисту права власності та загальними інтересами (дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою та уникнення покладення на власника надмірного тягаря). 
119. Невідповідність втручання у право власності хоча б одному із зазначених критеріїв свідчить про протиправність втручання навіть у разі дотримання національного законодавства та (або) присудження власнику компенсації. 
120. ЄСПЛ послідовно вказує на необхідність перевірки наявності у національному законі приписів про підстави обмеження прав, визначення обставин для застосування таких обмежень чи втручань, а також оцінки питання співмірності, що в сукупності й утворює «трискладовий тест» на пропорційність втручання в права особи. Лише в разі дотримання всіх критеріїв «трискладового тесту» можна визнати втручання держави у права пропорційним, а відтак правомірним, справедливим і виправданим.
121. Оскільки ЄСПЛ у своєму рішенні від 09 січня 2025 року констатував, що втручання у право власності заявника у цій справі не відповідало критерію законності, а також не пов`язувалося з реальним суспільним інтересом, що в сукупності становить порушення статті 1 Першого протоколу та права заявника на мирне володіння своїм майном, то Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову прокурора в інтересах держави у цій справі, адже саме лише обґрунтування належності спірного майна до державної власності не свідчить про відсутність підстав для перевірки втручання у право власності добросовісного набувача майна за критеріями «трискладового тесту».
122. Водночас Велика Палата звертає увагу, що в порядку виключного провадження судові рішення переглядаються лише на предмет впливу встановленого ЄСПЛ недотримання Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом. 
123. З огляду на те, що обставини порушення конвенційних прав заявника є очевидними, не підлягають розумному сумніву, підтверджені остаточним рішенням ЄСПЛ та не потребують додаткової перевірки судами першої чи апеляційної інстанцій, Велика Палата Верховного Суду визнає обґрунтованою заяву відповідача та констатує необхідність скасування в порядку перегляду за виключними обставинами ухваленої у цій справі постанови суду касаційної інстанції з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову з підстав, наведених вище. 
124. На переконання суду, у такий спосіб буде забезпечено досягнення restitutio in integrum та відбудеться якнайповніше відновлення  становища заявника, що існувало до моменту порушення національними судами Конвенції, встановленого рішенням ЄСПЛ.
125. Велика Палата Верховного Суду врахувала, що заявник просив переглянути за виключними обставинами лише постанову ВГСУ від 19 лютого 2015 року, втім вважає, що констатовані ЄСПЛ порушення конвенційних та національних вимог в аспекті цієї справи можна усунути шляхом скасування не лише постанови суду касаційної інстанції, а й постанови суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції з прийняттям нового рішення про відмову в позові без направлення справи на новий розгляд до суду нижчої інстанції [подібний підхід застосовано у постановах Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року в справі № 48/340 (провадження 
№ 12-14звг19), від 11 листопада 2020 року в справі № 2а-7273/10/2670 (провадження № 11-1183зва19)].
Висновки за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами 
126. Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 325 ГПК України за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд може задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення.
127. З огляду на викладене вище Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що заява про перегляд за виключними обставинами постанови ВГСУ від 19 лютого 2015 року у справі № 5028/12/107/2011 підлягає задоволенню, а прийняті у справі попередні судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.
Щодо розподілу судових витрат 
128. За положеннями абзацу восьмого частини третьої статті 322 ГПК України за подання і розгляд заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами судовий збір не сплачується, а тому немає підстав для розподілу таких витрат за розгляд відповідної заяви.
Керуючись статтями 300, 315, 317, 320, 321, 325, 326 Господарського процесуального кодексу України, Велика Палата Верховного Суду, 
ПОСТАНОВИЛА:
1. Заяву Федерації профспілкових організацій Чернігівської області про перегляд за виключними обставинами постанови Вищого господарського суду України від 19 лютого 2015 року у справі № 5028/12/107/2011 задовольнити.
2. Постанову Вищого господарського суду України від 19 лютого 2015 року, постанову Київського апеляційного господарського суду від 10 листопада 2014 року, рішення Господарського суду Чернігівської області від 26 грудня 2011 року в справі № 5028/12/107/2011 скасувати. 
3. Ухвалити нове рішення, яким відмовити заступнику прокурора Чернігівської області у задоволенні позову.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий суддя	 	В. Ю. Уркевич	
Суддя-доповідач 	 	К. М. Пільков	
Судді:	О. О. Банасько	М. В. Мазур	
 	О. Л. Булейко 	С. Ю. Мартєв	
 	І. А. Воробйова	С. О. Погрібний	
 	О. А. Губська	Н. С. Стефанів	
 	І. В. Дашутін 	Т. Г. Стрелець 	
 	Л. Ю. Кишакевич	О. В. Ступак	
 	В. В. Король	І. В. Ткач	
 	С. І. Кравченко	Н. В. Шевцова	
Відповідно до частини третьої статті 314 Господарського процесуального кодексу України постанову оформив суддя О. О. Банасько.