ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ

29607, м. Хмельницький, майдан Незалежності, 1, e-mail: inbox@km.arbitr.gov.ua, тел.(0382)71-81-84
_______________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ

"21" січня 2026 р. Справа № 924/828/25 
м. Хмельницький
Господарський суд Хмельницької області у складі судді Заярнюка І.В. за участю секретаря судового засідання Виноградова Б.С., розглянувши справу 
за позовом Фермерського господарства "Михайлівське-В" Вінницька область, Жмеринський район, с. Михайлівка 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Олійний край", м. Хмельницький 
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, ОСОБА_1 , м. Тернопіль
про стягнення 2 900 726,64 грн. основного боргу, 114 390,50 грн. пені та 11 070,05 грн. 3% річних 

представники сторін:
від позивача – не з`явився 
від відповідача - не з`явився 
від третьої особи: не з`явився 

Відповідно до ст. 240 ГПК України в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Процесуальні дії по справі.
15.08.2025р. до Господарського суду Хмельницької області надійшла позовна заява Фермерського господарства "Михайлівське-В" Вінницька область, Жмеринський район, с. Михайлівка до Товариства з обмеженою відповідальністю "Олійний край", м. Хмельницький про стягнення 2 900 726,64 грн. основного боргу, 114 390,50 грн. пені та 11 070,05 грн. 3% річних. 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану позовну заяву передано для розгляду судді Заярнюк І.В.
Ухвалою суду від 15.08.25 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі для її розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 10:30 год 09.09.25.
Ухвалою від 09.09.2025р. залучено до участі у справі №924/828/25 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, ОСОБА_1 , м. Тернопіль. Підготовче засідання у справі №924/828/25 відкладено на 11 год. 00 хв. „18” вересня 2025 р. 
У підготовчому засіданні 18.09.2025р. постановлено ухвалу, занесену до протоколу судового засідання, про оголошення перерви до 10:00 год. 15.10.2025р. 
У підготовчому засіданні 15.10.2025р. суд постановив ухвалу без оформлення окремого процесуального документу про задоволення клопотання про долучення доказів та про поновлення строку на подачу відзиву на позов. Крім цього постановлено ухвалу, занесену до протоколу судового засідання, про продовження строку підготовчого провадження у справі на 30 днів та оголошення перерви до 10:00 год. 11.11.2025р. 
Ухвалою від 11.11.2025р. підготовче засідання у справі №924/828/25 відкладено на 10:30 год. "18" листопада 2025 р.
У підготовчому засіданні 18.11.2025р. суд постановив ухвалу без оформлення окремого процесуального документу про залишення без задоволення клопотання відповідача про залишення позову без розгляду та залишення без задоволення клопотання про відкладення розгляду справи.
Крім цього, у вказаному підготовчому засіданні, суд постановив ухвалу без оформлення окремого процесуального документу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до слухання по суті на 11:00 год. 23.12.2025р.
У зв`язку із знеструмленням приміщення Господарського суду Хмельницької області, що підтверджується Актом щодо знеструмлення електромережі суду від 23.12.2025, засідання призначене на 11 год. 00 хв. 23.12.2025р. не відбулось.
Ухвалою від 29.12.2025р. розгляд справи №924/828/25 перепризначено на 11:00 год. 21.01.2026р.
Представник позивача на адресу суду надіслав заяву про проведення засідання без участі уповноваженого представника. 
Судом враховується, що положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 04.11.1950, ратифікованої Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 №475/97-ВР) встановлено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
При цьому, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема, "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
З огляду на практику Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.
При цьому, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Застосовуючи відповідно до ст. 3 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).
В свою чергу, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо тлумачення положення "розумний строк" вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ. Критеріями оцінки розумності строку є, зокрема, складність справи та поведінка заявників.
Частинами ч. ч. 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. 
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.). 
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. 
При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні від 03.04.2008р. у справі "Пономарьов проти України", згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. 
Ст. 202 ГПК України передбачає, що суд може розглядати справу за відсутності учасника справи, якщо його було належно повідомлено, проте, він не повідомив про причин неявки або така неявка є повторною. 
Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 
Враховуючи розумність строків розгляду судового спору, справа розглядається за наявними матеріалами відповідно до приписів ч. 9 ст.165 та ч. 2 ст. 178 ГПК України. 
Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. 
18.06.2025 між ФГ "Михайлівське-В" (Постачальник) та ТОВ "Олійний край" (Покупець) укладено договір поставки № 062025/1702.
Відповідно до п. 1.1 Договору позивач зобов`язався поставити, а відповідач прийняти та оплатити соняшник врожаю 2024р.
Згідно з п. 2.1 Договору, загальна кількість (вага) Товару складає 130 000 кілограм +/-5% за вибором Постачальника. 
Відповідно до п. 3.1. та 3.2. Договору, ціна Товару складає 27,70 грн. за кг, включаючи ПДВ. Загальна ціна Договору складає 3 500 726,64 грн., включаючи ПДВ. 
За приписами п. 4.1. Договору, поставка здійснюється на умовах EXW с. Михайлівка, Жмеринський район, Вінницька область в строк до 24.06.2025р.
Відповідно до видаткових накладних № 10 від 18.06.2025р. та № 11 від 19.06.2025р. Постачальник (позивач) поставив Покупцю (відповідачу) товару загальною кількістю 126,38 тон (126 380 кг) на загальну суму 3 500 726,64 грн., включаючи ПДВ.
18.06.2025р. позивач виставив відповідачу рахунок-фактуру № 5 на загальну суму 3 500 726,64 грн.
16.07.2025р. та 17.07.2025р. позивач зареєстрував податкові накладні на кожну з поставок. 
Згідно з пунктом 5.1 договору, покупець зобов`язаний здійснити оплату вартості товару: 86% вартості товару - не пізніше п`ятого банківського дня з дати поставки Товару та 14% вартості товару - не пізніше третього банківського дня з моменту реєстрації податкової накладної.
Згідно платіжних інструкцій, доданих до матеріалів справи, відповідач здійснив часткову оплату за товар в сумі - 600 000,00 грн. 
Оскільки заборгованість за договором відповідачем у повному обсязі не погашена, позивач звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача у примусовому порядку 2 900 726,64 грн. основного боргу, 114 390,50 грн. пені, 11 070,05 грн. 3% річних. 
Аналізуючи подані докази, оцінюючи їх у сукупності, судом враховується наступне. 
Згідно зі ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 11 ЦК України унормовано, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України).
Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Стаття 627 ЦК України закріплює свободу договору, тобто відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Як вбачається з матеріалів справи між ФГ "Михайлівське-В", як постачальником, та ТОВ "Олійний край", як покупцем, укладено договір поставки №062025/1702 від 18.06.2025р., відповідно до п. 1.1 якого, постачальник зобов`язується передавати товар у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти товар та оплати його. 
Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ст. 692 ЦК України).
Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Сторони у п. 5.1 Договору визначили, що Покупець здійснює оплату вартості товару шляхом перерахування 86 % вартості товару на поточний рахунок постачальника не пізніше 5-го банківського дня з дня поставки Товару та 14% вартості товару не пізніше 3-го банківського дня з моменту реєстрації податкової накладної у відповідності до реквізитів, зазначених у рахунку постачальника. 
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).
Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору позивачем передано, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 3 500 726,64 грн. в т.ч. ПДВ., що підтверджується підписаними сторонами та скріпленими відтисками їхніх печаток видатковими накладними, товарно-транспортними накладними, а також складеними та зареєстрованими позивачем податковими накладними.
Відповідачем, у свою чергу, сплачено позивачу всього 600 000,00 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними інструкціями.
Таким чином, сума заборгованості відповідача перед позивачем за отриманий товар, яка залишилась несплаченою, становить 2 900 726,64 грн.
Доказів, які би спростовували наявність заборгованості у зазначеному розмірі суду не подано.
З огляду на наведене позовні вимоги в частині стягнення 2 900 726,64 грн. заборгованості підлягають задоволенню.
Позивач також просить суд стягнути з відповідача 114 390,50 грн. пені та 11 070,05 грн. 3% річних.
За змістом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Відповідно до ст. ст. 546, 548 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися у відповідності до закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити у разі порушення зобов`язання.
Виходячи зі змісту ч. ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Частиною другою статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.
За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Сторони у договорі узгодили, що у випадку, якщо покупець здійснить оплату пізніше строків, передбачених п.5.1 договору, Покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі 0,1 % від вартості несплаченого товару за кожен день прострочення. (п.6.1. Договору) 
З огляду на те, що судом встановлено порушення відповідачем умов договору та невиконання грошового зобов`язання, погодження між сторонами умов про відповідальність у вигляді пені та 3% річних позивач має право на нарахування та стягнення означених штрафних санкцій.
Проаналізувавши та перевіривши складений позивачем розрахунок заявлених до стягнення пені та 3% річних суд вважає їх арифметично правильними, обґрунтованими.
З огляду на викладене, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 114 390,50 грн. пені та 11 070,05 грн. 3% річних підлягають задоволенню.
Доказів, які би спростовували заявлені до стягнення розмір пені та 3% річних, контрозрахунку нарахувань суду не подано.
Посилання відповідача на недійсність договору поставки №062025/1702 від 18.06.2025р., суд оцінює критично, з огляду на презумпцію правомірності правочину, передбачену ст. 204 ЦК України та відсутність доказів про визнання такого договору недійсним в судовому порядку.
Водночас судом звертається увага, що відповідно до положень ст. 237 ГПК України, суд при ухваленні рішення не може виходити у рішенні за межі позовних вимог. Ухвалюючи рішення у справі, суд за заявою позивача, поданою до закінчення підготовчого провадження, може визнати недійсним повністю чи у певній частині пов`язаний з предметом спору правочин, який суперечить закону, якщо позивач доведе, що він не міг включити відповідну вимогу до позовної заяви із незалежних від нього причин.
Окрім того судом зважається, що положеннями ч.1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Юридична особа вчиняє правочини через свої органи, що з огляду на приписи статті 237 Цивільного кодексу України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.
Відповідно до статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.
Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним.
Верховний Суд у постановах від 16.05.2018 у справі №910/1163/17, від 25.04.2018 у справі №910/9915/17, від 10.04.2018 у справі №910/11079/17, від 11.09.2018 у справі №910/18812/17, від 08.07.2019 №910/19776/17, від 04.03.2021 у справі №905/1132/20 дійшов висновку, що зі змісту норми ч. 1 ст. 241 ЦК України вбачається, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, здійснення чи прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу). 
Отже, факт прийняття товару та здійснена відповідачем, як юридичною особою, його часткова оплата, свідчить про подальше схвалення правочину відповідачем. Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду вміщеними в постанові від 05.12.2023 у справі №924/92/23.
Статтею 2 ГПК України унормовано, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Відповідно до частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч. 1. ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Частиною 1 ст. 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.
Враховуючи вищевказане, наведені вище положення ГПК України, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.
Відповідно до ст.129 ГПК України судові витрати покладаються на відповідача.
Керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 74, 86, 129, 231, 233, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд - 

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити. 

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "ОЛІЙНИЙ КРАЙ" (29025, вул. Романа Шухевича, 8/7-В, м. Хмельницький, Хмельницька область, код ЄДРПОУ 43617830) на користь Фермерського господарства "Михайлівське-В" (23523, вул. Садова, 17, с. Михайлівка, Жмеринський район, Вінницька область, код ЄДРПОУ 33931681) - 2 900 726,64 грн. (два мільйони дев`ятсот тисяч сімсот двадцять шість гривень 64 коп.) основного боргу, 114 390,50 грн. (сто чотирнадцять тисяч триста дев`яносто гривень 50 коп.) пені, 11 070,05 грн. (одинадцять тисяч сімдесят гривень 05 коп.) 3% річних, 45 537,43 грн. (сорок п`ять тисяч п`ятсот тридцять сім гривень 43 коп.) витрат зі сплати судового збору.
Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України).
Апеляційна скарга подається до Північно-західного апеляційного господарського суду в порядку, передбаченому ст. 257 ГПК України, з урахуванням пп. 17.5 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складений та підписаний 30.01.2026р. 

Рішення надіслати сторонам за допомогою підсистем ЄСІТС в електронні кабінети.

Суддя І.В. Заярнюк