КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 758/10485/22
провадження № 22-ц/824/4453/2025

ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
судді - доповідача Кирилюк Г. М. 
суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І., 
при секретарі Черняк Д. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Смолянінова Олена Ярославівна, про визнання права власності на спадкове майно, витребування майна з чужого незаконного володіння, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 16 вересня 2024 року та апеляційною скаргою ОСОБА_2 на додаткове рішення Подільського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2024 року в складі судді Якимець О. І.,

встановив:

15.11.2022 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Смолянінова О. Я. про визнання права власності на спадкове майно, витребування майна з чужого незаконного володіння.
Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її двоюрідний брат - ОСОБА_4 . 
Заповіту після себе ОСОБА_4 не залишив, спадкоємців першої та другої черги за законом немає. 
Зазначала, що вона є спадкоємцем третьої черги за законом за правом представлення, оскільки її мати - ОСОБА_5 , яка є рідною тіткою спадкодавця ОСОБА_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , тому вона має право на ту частку спадщини, яка належала б її матері, якби вона була живою на час відкриття спадщини. 
Також спадкоємцем за законом четвертої черги була ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , яку вона вважала своєю племінницею, проте вона фактично могла бути спадкоємцем п`ятої черги за законом. 
Зазначала що вона подала приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Смоляніновій О. Я. заяву про відмову від прийняття спадщини на користь своєї племінниці ОСОБА_7 . 
Проте, 21 липня 2020 року їй стало відомо, що ОСОБА_7 була усиновлена. 
Дізнавшись про усиновлення, нею 21 липня 2020 року , в межах шестимісячного строку про прийняття спадщини, було подано приватному нотаріусу заяву про відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини та заявлено про її прийняття.
Зазначала, що рішенням Ватутінського районного суду м. Києва від 06 липня 2000 року ОСОБА_8 був позбавлений батьківських прав відносно дочки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01 листопада 2002 року ОСОБА_10 визнаний батьком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Прізвище, ім`я та по батькові ОСОБА_7 після усиновлення - ОСОБА_2 . 
З моменту усиновлення ОСОБА_2 родинні зв`язки та майнові права між нею, її батьком за походженням - ОСОБА_8 , рідним братом по матері - спадкодавацем ОСОБА_4 та іншими родичами з боку батька припинилися, тому ОСОБА_2 втратила право на спадкування за законом. 
Зазначала, що після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Як їй стало відомо, 23 жовтня 2020 року приватний нотаріус ОСОБА_11 в порушення вимог ст. 232 СК України, ч.2 ст. 117 КпШС України, ч.2 ст. 1260 ЦК України видала ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом на все спадкове майно, яке належало спадкодавцю ОСОБА_4 . 
В подальшому ОСОБА_2 відчужила належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_3 . 
З огляду на те, що вона є єдиною спадкоємицею третьої черги за законом за правом представлення, якій належить отримати у власність спадкове майно, просила суд: 
- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом №3590, видане 23.10.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смоляніновою О. Я. на ім`я ОСОБА_2 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ;
- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер:54745021 від 23.10.2020 14:27:23, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Смолянінова О. Я., Київський міський нотаріальний округ, м. Київ;
- визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 ;
- витребувати квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 .
16.01.2024 ОСОБА_1 подала заяву про уточнення позовних вимог, в якій додатково зазначила, що видане на ім`я ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом містить завідомо неправдиву інформацію. 
Так, вказане свідоцтво видане ОСОБА_2 як рідній племінниці спадкодавця ОСОБА_4 , визнаною такою в порядку окремого провадження рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 вересня 2020 року, яке в подальшому було скасоване. В свідоцтво про право на спадщину на законом внесено інформацію, що батьком ОСОБА_2 є ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , та який був позбавлений відносно неї батьківських прав. ОСОБА_2 втратила родинні зв`язки з біологічним батьком та родичами по батьківській лінії, що законодавчо усуває її від спадщини за законом. 
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 16 вересня 2024 року в задоволенні вказаного позову відмовлено.
Додатковим рішенням Подільського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2024 року стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 500 грн. Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 500 грн.
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що Голосіївський районний суд міста Києва своїм рішенням від 23 липня 2024 року (справа №752/11485/24) визнав недійсним удочеріння ОСОБА_2 , яке здійснене на підставі рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 листопада 2002 року у справі № 2-4480/02, усиновлювачем за яким є ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженець м. Армавір Краснодарського краю, громадянин України. Анулював запис про ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженця м. Армавір Краснодарського краю, громадянина України, як батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в актовому записі про народження від 27 лютого 1987 року № 813, вчиненому Дніпровським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Києва. Поновив запис про ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , як батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у актовому записі про народження від 27 лютого 1987 року № 813, вчиненому Дніпровським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Києва, змінив в актовому записі прізвище позивача з « ОСОБА_12 » на « ОСОБА_13 », по батькові з « ОСОБА_14 » на « ОСОБА_15 », вказав батьком « ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , громадянина України».
Беручи до уваги вищезазначене рішення суду, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2 не втратила права на спадкування внаслідок удочеріння. Позивачем не доведено, що остання не є рідною племінницею спадкодавця, батько якої помер на момент відкриття спадщини, і тому вона не є спадкоємцем другої черги за законом за правом представлення. 
Оскільки позивач може вважатись спадкоємцем третьої черги, то при наявності спадкоємця другої черги, якому видано свідоцтво про право власності на майно, її права не можуть вважатися порушеними. Інші вимоги є фактично похідними від вимоги про визнання недійсним оспорюваного свідоцтва про право на спадщину, а тому не задоволення основної вимоги, з підстав не порушення прав позивача, також виключає їх задоволення.
19.11.2024 ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 16 вересня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Вказує на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
Наголошує, що суд першої інстанції приєднав до матеріалів справи рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 липня 2024 року (справа №752/11485/24) після закриття підготовчого провадження, що суперечить положенням статті 189 ЦК України. Вказане судове рішення безпосередньо судом не досліджувалось, а про його зміст їй стало відомо лише 18 вересня 2024 року. 
Судом не враховано, що на момент видачі свідоцтва про право власності на спадщину на ім`я ОСОБА_2 вона не мала права спадкувати майно ОСОБА_4 , а тому оспорюване свідоцтво є недійсним. 
Судом не надано оцінки неправомірним діям приватного нотаріуса при веденні нею спадкової справи, про які зазначено в заяві про уточнення позовних вимог.
20.11.2024 ОСОБА_2 через систему "Електронний суд" подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати додаткове рішення Подільського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати в частині витрат на правову допомогу у розмірі 23 000 грн. 
Посилається на те, розгляд справи тривав майже два роки, вона довела належними та допустимими доказами розмір судових витрат, а тому суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не мав прав вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу з власної ініціативи. 
13.12.2024 ОСОБА_1 подала відзив, в якому просить апеляційну скаргу на додаткове рішення Подільського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2024 року залишити без розгляду.
Зазначила, що апеляційна скарга, подана від імені ОСОБА_2 , підписана електронним підписом її представника ОСОБА_16 без надання відповідних повноважень. 
Необхідним є встановлення особи ОСОБА_2 станом на дату подання апеляційної скарги, враховуючи рішення суду про визнання недійсним усиновлення ОСОБА_7 . 
Вважає, що суд першої інстанції правильно визначив розмір судових витрат, які підлягають стягненню.
Саме дії ОСОБА_2 призвели до ускладнення процесу та збільшення строку розгляду справи. ОСОБА_2 успадкувала 3 квартири в АДРЕСА_3 , яку одразу продала ОСОБА_3 , по вул. Покотила, яку продала ОСОБА_17 та яка в подальшому була передарована ОСОБА_18 ; по АДРЕСА_4 передана в дар її бабусі ОСОБА_19 . 
Відчуження спадкового майна на користь третіх осіб одразу після спадкування є додатковим аргументом того, що ОСОБА_2 вступила в право на спадщину з порушенням норм законодавства, що її право не є безумовним. 
19.12.2024 представник ОСОБА_2 - адвокат Котович І. О. через систему "Електронний суд" подав відзив, в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Подільського районного суду м. Києва від 16 вересня 2024 року без змін. Стягнути зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати.
Зазначає, що взяття до уваги рішень суду, що набрали законної сили, є обов`язком, а не правом для суду. Доручення чи недолучення до матеріалів справи рішення Голосіївського районного суд у м. Києва від 23 липня 2024 року по справі №752/11485/24 не впливає на обов`язок суду враховувати його при ухваленні судового рішення у даній справі. 
ОСОБА_1 ігнорує той фат, що у 2021 році законність видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину на спірну квартиру вже перевірялося Міністерством юстиції України, яке вказало на відсутність порушень у діях приватного нотаріуса Смолянінової О. Я. К
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва у справі № 752/11485/24 удочеріння ОСОБА_2 було визнано недійсним, отже таке удочеріння вважається недійсним саме з 2002 року, а тому на момент смерті ОСОБА_4 вона залишалася його племінницею.
25.12.2024 ОСОБА_3 подав відзив, в якому просить рішення Подільського районного суду м. Києва від 16 вересня 2024 року залишити без змін. Стягнути зі ОСОБА_1 на його користь понесені судові витрати та витрати на правову допомогу.
Зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_1 , спадкоємця третьої черги за правом представлення, про визнання право власності на спадкове майно є похідними ввід вимоги про встановлення факту родинних зв`язків між спадкодавцем ОСОБА_4 та його рідною племінницею ОСОБА_2 , спадкоємцем другої черги за правом представлення, а тому такі вимоги задоволенню не підлягають, як не підлягають задоволенню і інші похідні вимоги, заявлені до нього. 
Звернення до суду одночасно з позовними вимогами по визнання права власності на спірне спадкове майно, визнання недійсними свідоцтв та про витребування майна з чужого незаконного володіння є неналежним способом захисту. 
Ефективним способом захисту права власності спадкоємця на успадкований об`єкт нерухомості, якого він був незаконно позбавлений, є віндикаційний позов до особи, за якою зареєстровано право власності на спірний об`єкт нерухомості, а не позов про визнання права власності на спірне майно та про визнання недійсними правочинів щодо продажу зазначеною особою спірного майна. 
В заяві від 14.03.2025 ОСОБА_3 просив стягнути з позивача н а його користь суму витрат н а правничу допомогу в розмірі 12 000 грн. 
16.05.2025 представник ОСОБА_1 - адвокат Чутченко С.О. через систему "Електронний суд " подав заяву, в якій просив врахувати постанову Київського апеляційного суду від 02 квітня 2025 року, якою було скасовано рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 липня 2024 року (справа №752/11485/24) та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_10 про визнання недійсним усиновлення відмовлено. 
Судом встановлено, що 15 лютого 2025 року право власності на спірне нерухоме майно - квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Халявка Н. М., зареєстровано за ОСОБА_20 . 
В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Чутченко С. О. апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити. В задоволенні апеляційної скарги відповідача відмовити. 
Представник ОСОБА_2 - адвокат Котович І. О., представник ОСОБА_3 - адвокати Кузьменко І. Г. та Молодоженя Н. І. просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги позивача, залишити рішення суду першої інстанції без змін. Задовольнити апеляційну скаргу на додаткове рішення та відшкодувати відповідачам судові витрати по справі. 
Інші учасники в судове засідання не з`явились, про дату час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.
Переглянувши справу за наявними в ній та додатково наданими доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов наступного висновку. 
Судом встановлено, що ~ ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 67 років помер ОСОБА_4 . 
19 лютого 2020 року ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Смолянінової О. Я. з заявою про прийняття спадщини, яка залишилась після смерті її дядька ОСОБА_4 . 
19 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Смолянінової О. Я. з заявою про відмову від прийняття спадщини за законом на спадкове майно, яке залишилося після смерті її двоюрідного брата ОСОБА_4 . 
21 липня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Смолянінової О. Я. з заявою, якою відкликала свою заяву про відмову від прийняття спадщини та про прийняття нею спадщини, яка залишилась після померлого ОСОБА_4 . 
26 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Смолянінової О. Я. з заявою, в якій повідомила про те, що рішенням Деснянського районного суду від 21 листопада 2022 року у справі №2-4480 ОСОБА_7 була удочерена ОСОБА_10 , змінила прізвище та по-батькові і стала ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Просила видати їй свідоцтво про право на спадщину в разі, якщо ОСОБА_2 не надасть рішення суду про визнання її спадкоємицею другою черги за законом.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 вересня 2020 року (справа № 760/17170/20) встановлено, що ОСОБА_2 є рідною племінницею ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Вказане судове рішення скасовано постановою Київського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року. Заяву ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Смолянінова О. Я., ОСОБА_1 , ОСОБА_6 залишено без розгляду.
23 жовтня 2020 року ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Смолянінової О. Я. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру під номером АДРЕСА_5 та квартиру під номером АДРЕСА_2 . 
23 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смоляніновою О. Я. видано свідоцтво про право на спадщину на квартиру під номером АДРЕСА_2 . Нотаріусом посвідчено, що спадкоємцем на зазначене у цьому свідоцтві майно ОСОБА_4 є його рідна племінниця ОСОБА_2 , батько якої ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
27 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смоляніновою О. Я. винесено постанову про відмову ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. 
14 квітня 2021 року ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири під номером АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петренком Я. В. (а.с.75,76 т.1).
15 лютого 2025 року, під час розгляду справи судом апеляційної інстанції, ОСОБА_3 подарував квартиру під номером АДРЕСА_2 ОСОБА_20 . 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).
Згідно з частинами першою та другою статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року
у справі № 523/9076/16-ц вказала, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
У пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого
2020 року у справі № 304/284/18 зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача.
У розглядуваній справі ОСОБА_1 звернулась до суду позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, скасування рішення про державну реєстрацію права власності, визнання права власності на квартиру під номером АДРЕСА_2 та про витребування вказаної квартири з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 . 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №488/5027/14 ц зроблено висновок, що задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстровано на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України є неефективним. 
Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право не є ефективним способом захисту права власника. 
Вказаний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року, справа №759/8653/17.
На час звернення до суду з цим позовом ОСОБА_3 був власником спірної квартири.
Проте на стадії апеляційного перегляду справи було встановлено, що після ухвалення судом першої інстанції рішення про відмову в позові, ОСОБА_3 на підставі договору від 15 лютого 2025 року відчужив спірну квартиру  ОСОБА_20 . 
Встановивши вказані обставини, апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції про відмову в позові з підстав того, що ОСОБА_2 не втратила права на спадкування внаслідок удочеріння, яке було визнано недійсним судовим рішенням, та ухвалення нового судового рішення про відмову в позові, який було заявлено до осіб, за рахунок яких неможливо задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 про витребування спірної квартири.
Велика Палата Верховного Суду у пункті 85 постанови від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц вказала, що задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.
Вимоги про витребування спірної квартири мають бути заявлені до особи, яка записана її власником.
Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).
Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Вирішуючи заявлений позов, суд першої інстанції не досліджував обставини набуття права власності на спірну квартиру ОСОБА_20 та надавав оцінку наявності передбачених законом підстав для витребування спірного майна саме у ОСОБА_3 . 
Водночас на стадії апеляційного перегляду справи, у зв`язку зі зміною власника спірної квартири, виникла необхідність дослідження обставин набуття спірного майна новим власником та встановлення підстав для витребування у неї квартири.
Однак обставини набуття спірної квартири ОСОБА_20 не були ні підставами позову, ні предметом дослідження та оцінки суду першої інстанції.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що за обставин цієї справи, з огляду на неналежний склад відповідачів, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову. 
Оскільки додаткове судове рішення є невід`ємною складовою основного судового рішення, додаткове рішення Подільського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2024 року також підлягає скасуванню, незалежно від подання на нього апеляційної скарги. 
Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до пунктів 1 -4 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).
Відповідно до частин четвертої-шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. 
На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Як вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_2 та адвокатом Котовичем І. О. укладено договір про надання адвокатом правової допомоги № 20/03-23, за яким адвокат зобов`язався за дорученням клієнта надати останній правову допомогу у цивільній справі №758/10485/22.
Відповідно до додатку №1 до цього договору від 20.03.2023 р., гонорар за надання правової допомоги за договором складає суму грошових коштів у гривні, що еквівалентно 1 000 доларів США на день здійснення платежу. Клієнт сплачує адвокату додатковий гонорар у розмірі 1 000 грн за участь у кожному наступному судовому засіданні, що буде проводитись після четвертого судового засідання. 
30.03.3032 між ОСОБА_2 та адвокатом Котовичем І. О. укладено Акт приймання-передачі наданих послуг №1 за договором про надання правової допомоги №20/03-23 від 20.03.2023 року: підготовка відзиву по цивільній справі, оформлення додатків до позовної заяви, вартість послуг за цим актом складає 23 000 грн. 
Відповідно до квитанції від 30.03.2023, за договором про надання правової допомоги №20/03-23 від 20.03.2023 року сплачено готівковими грошовими коштами 23000 грн. 
Попередній розрахунок судових витрат наведено ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву від 29.03.2023. 
Враховуючи складність справи, суть спору, результат розгляду справи, підстави скасування судового рішення, характер наданих послуг, участь адвоката під час розгляду справи у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що розмір судових витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_2 підлягає відшкодуванню в сумі 4 500 грн, що відповідатиме критерію необхідності, виправданості та є співмірною зі складністю даної справи.
Враховуючи поведінку відповідача ОСОБА_3 , який під час розгляду даної справи в суді апеляційної інстанції відчужив спірну квартиру на користь іншої особи, що призвело до неможливості вирішення даного спору по суті, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні заяви вказаної особи про стягнення з ОСОБА_1 на його користь понесених ним судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції. 
Керуючись ст. 353, 367, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково. 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Подільського районного суду м. Києва від 16 вересня 2024 року та додаткове рішення Подільського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2024 року скасувати.
Ухвалити нове судове рішення.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Смолянінова Олена Ярославівна, про визнання права власності на спадкове майно, витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4 500 грн.
В задоволенні заяви ОСОБА_3 про стягнення зі ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 13.01.2026.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук